Справа № 303/2128/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.

суддів - Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лозінська Оксана Олександрівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2023 року у складі судді Мирошниченка Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Чинадіївська селищна рада Мукачівського району та ОСОБА_7 про визначення порядку користування будинком,-

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вищевказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 , є власницею будинку АДРЕСА_1 . Позивачка є матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , яка після укладення шлюбу за згодою матері вселила до зазначеного будинку чоловіка ОСОБА_2 та наразі мешкає за вказаною адресою з чоловіком та трьома дітьми ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ). Сторони не можуть домовитися про порядок користування домоволодінням. Посилається на неприязні стосунки, які унеможливлюють домовленість сторін щодо спільного користування домоволодінням.

Позивачка просить встановити порядок користування будинком АДРЕСА_1 таким чином : у користування їй, ОСОБА_1 , та сину - ОСОБА_7 виділити: житловий будинок літера «А», який складається з із 2-х житлових кімнат: житлову кімнату 1-5 площею 15,10 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 14,3 кв., а також допоміжних приміщень - комору 1-4 площею 5,40 кв. м., вітальню 1-3 площею 11,10 кв. м., прихожу 1-2 площею 4,80 кв. м., сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Г» сарай «Д», вбиральню «Ж».

У користування відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виділити: прибудову літера «А''», яка складається із 2-х житлових кімнат: 1-9 площею 13,3 кв. м, 1-10 площею 23,6 кв. м., а також допоміжних приміщень - ванну 1,8 площею 4,9 кв. м, коридор 1-7 площею 15,8 кв. м., підвал І площею 9,9 кв. м, сарай «Е», сарай «е», вбиральню «Є». В загальному користуванні сторін залишити котельню 1-1 площею 10,80 кв. м., №1,2 - споруди.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2023 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лозінська О.О., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову та не надав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник - адвокат Лозінська О.О., підтримала апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Стегура Н.Р. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставні ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,пояснення сторони, представників сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка є власницею будинком АДРЕСА_1 .

Позивачка є матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , яка після укладення шлюбу за згодою матері вселила до зазначеного будинку чоловіка ОСОБА_2 та народила трьох дітей ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ), які мешкають за вказаною адресою.

Залучений позивачкою до участі у справі як третя особа ОСОБА_7 є її сином.

Всі учасники судового процесу були зареєстровані в будинку позивачки. Проте в ході розгляду справи відповідачів за заявою позивачки знято з реєстрації за цією адресою.

Сторони не можуть домовитися про порядок користування домоволодінням.

Позивач просить у користування їй та її сину ОСОБА_7 виділити : житловий будинок літера «А», який складається з із 2-х житлових кімнат: житлову кімнату 1-5 площею 15,10 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 14,3 кв., а також допоміжних приміщень - комору 1-4 площею 5,40 кв. м., вітальню 1-3 площею 11,10 кв. м., прихожу 1-2 площею 4,80 кв. м., сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Г» сарай «Д», вбиральню «Ж».

У користування відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 виділити : прибудову літера «А''», яка складається із 2-х житлових кімнат: 1-9 площею 13,3 кв. м, 1-10 площею 23,6 кв. м., а також допоміжних приміщень - ванну 1,8 площею 4,9 кв. м, коридор 1-7 площею 15,8 кв. м., підвал І площею 9,9 кв. м, сарай «Е», сарай «е», вбиральню «Є». В загальному користуванні сторін залишити котельню 1-1 площею 10,80 кв. м., №1,2 - споруди.

Натомість відповідачка вважає справедливим окрім зазначеного залишити в користування її сім`ї житлові кімнати: кімнату 1-5 площею 15,10 кв. м і 1-6 площею 14,3 кв. м, які фактично протягом тривалого часу ними використовуються.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що жоден із запропонованих сторонами варіантів порядку користування будинком є неприйнятним, і з такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Право користування чужим майном передбачено статтями 401-406 ЦК України.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч.1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до частин першої статті 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сім`ї власника житла, визначається його власником.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у даній справі необхідно враховувати баланс інтересів сторін у справі.

Матеріалами справи доведено, що сім`я відповідачів складається з подружжя, повнолітніх дочки та сина, а також малолітньої дочки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Позивачка пропонує визначити у користування відповідачам дві житлові кімнати у прибудові літера «А''», проте такий варіант не може бути встановлений судом, оскільки такий суперечитиме приписам даної статті щодо недопущення заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Також позивачем, відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що дана прибудова є благоустроєною для проживання та відповідає санітарним і технічним вимогам для проживання.

Судом обґрунтовано не взято до уваги доводи позивачки щодо того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 навчаються на стаціонарному відділенні університету й фактично в будинку не мешкають, оскільки такі обставини не визнаються відповідачами, не підтверджені позивачкою належними та допустимими доказами, і самі по собі не позбавляють зазначених осіб права користування спірним будинком.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленному позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лозінська Оксана Олександрівна,залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: