Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/8249/23
Провадження № 2/644/753/24

РІШЕННЯ

іменем України

19 листопада 2024 Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в особі головуючого судді Шевченка С.В., за участі: секретаря с/з Кузьміної Ю.С., представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Юрченко А.В., відповідача ОСОБА_2 , розглянув в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 був поданий позов у якому позивачка просила, в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивачка посилалася на те, що в період шлюбу з відповідачем ними була придбана спірна квартира. Після розірвання шлюбу і при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя відповідач, на ім`я якого було зареєстроване право власності, заперечує її право на половину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач проти позову заперечував, посилався на те, що спірна квартира була придбана ним в особисту приватну власність за кошти, які були його надані його батьком ОСОБА_3 , які той отримав від продажу належної йому квартири.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що з квітня 2008 року по 08 листопада 2022 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У цей період ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на набуте майно було зареєстроване на ім`я відповідача.

З наведеного встановлено, що між сторонами існує спір щодо правового режиму та порядку поділу набутого в період шлюбу майна.

Для вирішення справи суд застосовує наведені нижче норми матеріального та процесуального права.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поряд з цим статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем, який оспорював презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої заперечення проти позову.

Надана ОСОБА_2 копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладався його батьком, суд не бере до уваги, оскільки в порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України, відповідачем, без поважних на то причин, заздалегідь не була направлена позивачці копія вказаного договору.

Показання свідка ОСОБА_3 , який є батьком відповідача, щодо походження коштів на придбання спірної квартири, не можуть бути розцінені судом як допустимий та достатній доказ на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 виключно для власних потреб, а не в інтересах сім`ї, за кошти подаровані йому батьком.

З урахуванням наведеного вище, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 .

Питання розподілу витрат з оплати судового збору суд вирішує пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 141, 259, 264,265,280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позови задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2944 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 25.11.2024.

Суддя С.В. Шевченко