Номер провадження: 22-ц/813/2380/24
Справа № 947/3373/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу (збитків) та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

24 січня 2022 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з останнього недоотриманий дохід (збитки) у розмірі 107 849,98 грн та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 9 715 грн, та судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 08.08.2005, укладено Кредитний договір №461-08 ПОУ А, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 9 915 дол. СШАзі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12%, строком користування з 08.08.2005 по 08.08.2010. В забезпечення виконання зобов`язання між сторонами укладено договір застави транспортного засобу. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 у справі №2-495/11 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 46 656,14 грн. ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» придбала право вимоги за кредитним договором 11.05.2019. Станом на 18.01.2022 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена. У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем заочного рішення, обліком заборгованості за кредитним договором на балансі банку у валюті кредитування доларах США, особливостями перерахунку цієї заборгованості у національну валюту у зв`язку зі зміною курсу та стягнуту заборгованість у гривневому еквіваленті за рішенням суду заборгованість відповідача у гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору відступлення права вимоги по відношенню до розміру заборгованості стягнутої судом збільшилася перед позивачем у вигляді недоотриманих доходів та становить: 154 506,12 грн (11.05.2019) 46 656,14 грн (20.10.2010) = 107 849,98 грн. Також відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 3 відсотки річних від простроченої суми, що в гривневому еквіваленті станом на 11.05.2019 складає 9 715,00 грн. три відсотки річних обраховані позивачем за період з 18.01.2019 по 18.01.2022.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу (збитків) та 3% річних задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 4 202 гривні 88 копійок та інфляційні збитки у розмірі 9 586 гривень 45 копійок; стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (витрати по сплаті судового збору у розмірі 291 гривня 02 копійки.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивач добре розуміє правову природу речей та суттєві відмінності між такими категоріями як «недоотриманий дохід» та «курсова різниця», саме через відсутність розмежувань між цими категоріями стали підставою для прийняття судом помилкового рішення. При цьому суд вимоги позивача про стягнення збитків ототожнив з бажанням позивача під таким виглядом стягнути курсові різниці, що повністю суперечить заявленим вимогам позивача. В даному випадку відповідач отримав кредит в доларах США, і ПАТ «УкрСиббанк», а потім його правонаступник ПАТ «Дельта Банк» обліковували на своїх рахунках операції щодо кредитних зобов`язань відповідача в доларах США, рішенням суду підтверджено розмір та валюту зобов`язання, що також підтверджено банківськими виписками. Заявлені позивачем вимоги повністю відповідають визначенню «збитки» та підлягають стягненню з відповідача. В свою чергу, курсова різниця це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Аргументація знецінення національної валюти та використання у такому разі курсових різниць застосовується виключно у разі кредитування у національній валюті та у разі бажання кредитора компенсувати знецінення кредиту у гривні або у разі девальвації національної валюти, але це не випадок даного позову. Наголошував, що в даному випадку кредит надано у доларах США і мова про знецінення національної валюти не іде. Позивач звертався до суду з вимогами про стягнення саме збитків, тобто майна (грошових коштів), яку позивач мав отримати від відповідача шляхом погашення заборгованості за кредитним договором та належного виконання рішення суду, тобто саме з вимогою про стягнення збитків, а не курсових різниць. Позивач насамперед бажає стягнути заборгованість у валюті кредиту, розмір якої був визначений на день подання ПАТ «УкрСиббанк» позовної заяви про стягнення заборгованості. Враховуючи, що валютою зобов`язання є долар США, знецінення національної валюти ніяк не впливає на розмір заборгованості у доларах США.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення інфляційних витрат.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 у справі №2-495/11 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь банку загальну суму заборгованості за кредитним договором №3461-08ПОУ А від 08.08.2005 року в розмірі 46 656,14 грн, яка складається з: 23 792,16 грн заборгованість за основним та простроченим кредитом; 6 980,17 грн заборгованість по строковим та простроченим процентами за користування кредитом, 12 886,50 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 2 997,31 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, також стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 466,60 грн, витрати по сплату судового збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн (а.с.6-8).

11 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» було укладено договір №1369/К про відступлення прав вимоги (а.с.71-72).

Представником позивача надано банківські виписки ПАТ «Дельта Банк» (а.с.75-93).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 у справі №1512/2-495/11 замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №2-495/11, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №3461-08 ПОУ А у розмірі 46 656,14 грн (а.с.9-12).

Станом на 03 серпня 2023 року зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011 року у справі №2-495/11 залишається невиконаним. Заборгованість за Кредитним договором відповідачем не погашено.

Згідно із розрахунку 3% річних за період з 18.01.2019 по 18.01.2022 розмір 3% річних обрахованих на суму заборгованості 46 656,14 грн складає 4 202,88 грн (т.1, а.с.206).

У відповідності до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України).

Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Таким чином, доводи представника відповідача про відсутність відкритих виконавчих провадження з приводу стягнення заборгованості є безпідставними, адже такі обставини не свідчать про неможливість застосування ст. 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постановах: № 536/1841/15-ц від 23.06.2020 року; № 912/1120/16 від 04.02.2020 року прийшла до висновку, що у випадку закінчення терміну дії кредитного договору чи у випадку його дострокового розірвання з ініціативи кредитора, як правило, через неналежне виконання зобов`язань з боку позичальника, то позикодавець не має права нараховувати проценти передбачені кредитним договором у порядку передбаченому статтею 1048 ЦК України, а його права захищаються положеннями статті 625 ЦК України. Іншими словами, процентна ставка змінюється з тієї, яка зазначається у кредитному договорі до 3 % річних (або іншого розміру, який може бути зазначений у договорі).

Таким чином, за заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №3461-08ПОУ А від 08.08.2005 у розмірі 46 656, 14 грн, дана заборгованість обліковується за правонаступником стягувача ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку».

Зазначення представника позивача про те, що у внутрішньому банківському бухгалтерському обліку заборгованість відповідача рахується в доларах, суперечить вищевказаному рішенні, згідно якого заборгованість стягнуто у національній валюті гривні.

Тому, курсова різниця, яку просить стягнути позивач, нарахована на тіло кредиту, відсотки та пеню, не підлягає стягненню, адже з 26.02.2011 (дата набрання рішенням законної сили) заборгованість ОСОБА_1 рахується в гривнях.

Доводи представника позивача про те, що пред`явленням вимоги по ст. 625 ЦК України допускається лише з пред`явленням вимоги про стягнення основного боргу є безпідставними та не заслуговують на увагу.

При цьому, вимога щодо відповідальності позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача нараховані на суму 107 849,98 грн, що є безпідставним.

Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення боржника.

Таке прострочення є тривалим порушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником.

Ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів за договором лише підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати боргу кредитору, його безспірність та надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру.

Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість.

Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Як встановлено Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-495/11 від 15 лютого 2011 року із позичальника ОСОБА_1 достроково стягнута сума кредиту, що за умовами кредитного договору надавалась у іноземній валюті, та визначений судом розмір стягнення встановлений у гривні. Наведеним рішенням не встановлювалось будь-яких змін щодо умов погодженого сторонами кредитного договору, а лише встановлювався обов`язок дострокового повернення кредиту, що свідчить про безспірність визначеної суми та можливість її примусового виконання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вбачав за необхідне стягнути 3% річних у межах трирічного строку, що передував часу звернення до суду з цими вимоги, тобто з 18.01.2019 по 18.01.2022 (дата відправлення позовної заяви до суду), розмір яких визначений на суму заборгованості визначену рішенням суду (46 656,14 грн) та складає 4 202,88 грн.

Водночас, cтягуючи інфляцію, суд першої інстанції послався на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 при розгляді справи №633/408/18 визначено, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Відповідно до позовних вимог позивач бажає компенсувати знецінення національної валюти у вигляді стягнення недоотриманого прибутку у формі курсової різниці з посиланням на п.2 ч.3 ст. 22 ЦК України. Не змінюючи, ні підстав позову, ні позовних вимог, суд враховуючи принцип «суд знає закон», вважає помилковими посилання позивача на вказану статтю, оскільки право позивача на відшкодування знецінення національної валюти необхідно захисти у вигляді компенсації через індексування інфляційних втрат (зменшення купівельної здатності національної валюти) передбаченої ст. 625 ЦК України.

Позивач помилково вважає, що є правонаступником грошової вимоги за зобов`язанням за кредитом та курсовою різницею, яка виникла у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», який в свою чергу вів бухгалтерський облік за зобов`язанням в іноземній валюті, адже після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2011 законної сили, зобов`язання необхідно було враховувати виключно в національній валюті.

На переконання суду, позивач має право на стягнення інфляційних нарахувань, відповідно до ст. 625 ЦК України, що відповідатиме принципу належної інтерпретації позовних вимог, зважаючи на заявлені вимоги про стягнення курсової різниці, яку позивач назвав як «недоотриманий дохід (збитки)».

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

При цьому, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Тому не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що інфляційні витрати не можуть бути стягнуті, адже рішенням суду борг з ОСОБА_1 стягнуто в гривні, інфляційні нарахування обчислюється виходячи з гривневого розміру заборгованості встановленого рішення суду.

Згідно із розрахунку здійсненого судом інфляційні збитки за період з 18.01.2019 по 18.01.2022 становлять 9 586,45 грн та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Однак апеляційний суд не може погодитись із суб`єктним складом сторін у справі з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Принцип диспозитивності (від пізньолатинського dispositivus той, що розпоряджається) судочинства полягає у можливості осіб, які беруть участь у справі, вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів, державних і громадських інтересів.

Розглядаючи принцип цивільного судочинства через призму ролі суду в процесі, колегія суддів наголошує, що суд дійсно має владні повноваження у процесі провадження по справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи як це передбачено нормами процесуального закону.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Апеляційний суд зазначає, що принцип «суд знає закон» застосовується виключно для кваліфікації правових норм, які підлягають застосуванню, в межах заявлених позовних вимог, при цьому без зміни самих позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував принцип «суд знає закон», фактично змінивши самі позовні вимоги і стягуючи інфляційні збитки, які позивач не заявляв, про що і вказував в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення першої інстанції в частині стягнення інфляційних витрат.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме відповідно до статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Розглядаючи даний позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивач бажає компенсувати знецінення національної валюти порівняно із доларом США у вигляді стягнення недоотриманого прибутку у формі курсової різниці з посиланням на ст. 22 ЦК України, а також 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України саме від визначеного позивачем розміру збитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15-ц зроблено висновок про те, що курсова різниця ніяк не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18

Отже, колегія суддів зазначає, що АКІБ «УкрСиббанк», як первісний кредитор за кредитним договором, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1 , визначивши заборгованість у валюті України гривні, вказавши, що саме 46656,14 грн є повним розміром заборгованості (а саме: заборгованість за основним і поточним тілом кредиту 23 792,16 грн.; заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом 6980,17 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2997,31грн.) (т.1, а.с. 8).

Апеляційний суд виходить з того, що у кредитора, який сам визначив заборгованість у валюті України гривні, і погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, відсутні підстави для стягнення збитків у вигляді курсової різниці.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 766/7004/17 (провадження № 61-46241св18), від 16 березня 2020 року в справі № 213/861/18 (провадження № 61-15738св19), від 04 грудня 2019 року в справі № 301/1778/16-ц (провадження № 61-905св17), в яких судами розглянуто аналогічні спори за позовами банків про стягнення збитку (упущеної вигоди), спричиненого внаслідок різниці курсу на день ухвалення судового рішення про стягнення боргу в доларах США в гривневому еквіваленті та на момент його фактичного виконання.

При цьому Верховний Суд у наведених постановах також посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18, яка була належним чином врахована судом першої інстанції в справі, що переглядається, відтак апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що посилання на такий судовий висновок є безпідставним та не може застосовуватись до правовідносин позивача та відповідача через його нерелевантність.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не встановив, що позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків не заявлялись стороною позивача, тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року скасувати в частині стягнення інфляційних витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк