Справа № 344/5165/23
Провадження № 2/344/379/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Литвин Х.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позов АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що позивач видав відповідачу банківську карту та ними укладено договір банківського обслуговування та надання банківських послуг за змістом формулярів та стандартних форм за умовами про послуги та тарифи, що розміщені на сайті позивача. Відповідач приєднався до розроблених позивачем умов. В наступному позивач надавав відповідачу в позику грошові кошти, але відповідач не виконав його обов?язку з повернення позик та оплати процентів та комісії за користування ними. Тому позивач склав розрахунок, відповідно до якого просив суд стягнути з відповідач на користь позивача заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 03/05/2019 в сумі 1008408,79 гривень та 15126,13 гривень судового збору.

В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що хоча позивачем і подано суду два різних розрахунки боргу відповідача, але з позиції позивача до використання підлягає виписка по рахунку, а не розрахунок за змістом позову; строк дії паспорту кредиту вказано в ньому 15 днів; відповідач вчинив дії на визнання боргу; зобов?язання відповідача не виконано; незважаючи на рішення Верховного Суду щодо застосування правових норм про непогодження умов договору без доведення змісту правил і тарифів на сайті, позивач має власну оцінку цього правового регулювання.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що позивач подав суду два різні розрахунки боргу за позовом та за випискою, а тому саме розрахунки позивача суперечать один одному та відповідач змушений був звернутись до аудитора; доказу погодження розміру процентів позивачем суду не надано, а сторонами не було встановлено проценти за користування позиками; паспорт кредиту не є документом, яким встановлюються проценти за змістом рішень Верховного Суду; відповідач визнає позов в сумі 182448,50 гривень; розрахунок відповідача здійснено аудитором; строк дії паспорту кредиту 15 днів та вже завершено; відповідач не вчиняв жодних дій із визнання боргу; зміст зобов?язання нічим не встановлено; анкета не містила умов договору; правила надання позики відповідачем не підписані; комісія і проценти не погоджені відповідачем; плата за користування коштами не погоджена; відповідач заперечує пеню і проценти, а основну суму отриманих коштів не заперечує; відповідач готовий повернути визнану суму, але за судовим рішенням для уникнення зарахування позивачем грошових коштів на непогоджені сторонами призначення; відповідач використовував грошові кошти на картці позивача, а в наступному одним платежем повертав їх і спорів не виникало, в наступному позивач розподіляв кошти за різними призначеннями і створив надуману ним заборгованість; борг збільшився в п?ять раз в порівнянні з отриманою відповідачем сумою; саме обчислення позивача суперечать одне одному; для усунення суперечностей в розрахунку позивача відповідач звернувся до аудитора; за змістом судових рішень об?єднаної палати КЦС паспорт кредиту не визначає проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи.

Укладення договору та надання позивачем відповідачу грошових коштів у спосіб користування банківською картою, емітованою позивачем, користування цією картою сторони не заперечували та підтвердили перед судом.

Відповідно до усних та письмових пояснень сторін та їх представників спір виник щодо тлумачення сторонами обов?язку відповідача сплачувати проценти та комісію за змістом правил та тарифів, що розміщено на сайті позивача.

В ч. 1 ст. 213 ЦК України вказано, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

Спір сторін виник з приводу тлумачення ними змісту їх правочину.

Сторони не склали письмового договору. Договір укладено на основі приєднання до правил і тарифів позивача, що на його сайті. Відповідач заперечив, що погоджувався на проценти за користування позиками позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже сторонам та їх представникам відомо, що за ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права

Так 23/05/2022 ОП КЦС відступила від висновку, викладеного у постановах КЦС від 2.12.2020 у справі № 284/157/20-ц, від 18.11.2020 у справі № 313/346/20 та від 26.12.2019 у справі №467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Проте у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже пояснення позивача з приводу визначення в паспорті кредиту умов договору на час його укладення спростовано відповідачем.

В рішенні Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03/07/2019 вказано, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім цього в судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03/07/2019 вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору, що вказаний в зазначеному позові АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

По-третє відповідно до постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 в справі N 753/11000/14-ц у випадку, якщо визначені ст. 213 Цивільного кодексу правила тлумачення не дозволяють визначити зміст умови договору, застосовується тлумачення на основі принципу contra proferentem. Його суть: сторона, яка включила умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з її неясністю. При цьому не має значення, вона сама розробила таку умову або скористалася стандартним.

Обидва представника сторін надали перед судом пояснення про те, що укладений ними договір належить до споживчих, умови договору розроблені позивачем.

Отже саме на позивача за змістом принципу contra proferentem покладаються негативні наслідки недоліків договору щодо однозначного визначення змісту зобов?язання зі сплати відповідачем процентів.

Як доведено представником відповідача та підтверджено представником позивача розрахунок позивача щодо обсягу боргу відповідача містить суперечності в змісті розрахунку до позову та виписки по рахунку.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Позивачем не подано суду розрахунку на спростування розрахунку відповідача за наслідками звернення до аудитора.

В ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач не визнав позов до початку розгляду спору по суті. Протягом всього судового розгляду представник відповідача просив відмовити позивачу в позові. Тому положення ч. 2 ст. 142 ЦПК України застосуванню не підлягають.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приват Банк» 182448,50 гривень 2684 гривень судового збору;

в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.