УХВАЛА

26 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 204/1988/22

провадження № 61-18617ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення матеріальної шкоди, треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України.

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 07 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року, стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 28 083,41 грн компенсації матеріальної шкоди.

У квітні 2024 року Офіс Генерального прокурора надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.

Верховний Суд, вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі, в якій ціна позову не перевищує розміру двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто на рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнова вимога про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 28 083,41 грн, тобто ціна позову не перевищує розміру двохсот п`ятдесяти мінімумів для працездатних осіб (250 х 3 028,00 = 757 000,00).

Посилаючись на обставини, визначені в пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які можуть слугувати підставою для перегляду у касаційному порядку судових рішень у справі, в якій ціна позову не перевищує розміру двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, заявник зазначає те, що справа має виняткове значення для нього, оскільки у спірних правовідносинах суди не встановили одного елементу цивільного правопорушення, а саме факту наявності рішення, дії чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора. Крім того, касаційна скарга мстить питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовної практики стосовно застосування судами статей 22, 1173, 1175 ЦК України у поєднання з частиною другою статті 110 Закону України «Про пенсійне забезпечення.

Проте, такі доводи зводяться до суб`єктивного ставлення заявника до результату розгляду справи та до бажання добитися повторного перегляду справи, яка розглянута судами першої та апеляційної інстанції. Доводи щодо фундаментальності питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовної практики зводяться до обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, натомість не доводять розбіжність у правових висновках Верховного Суду щодо застосування одних і тих же норм права у подібних правовідносинах, які мають ключове значення для правильного вирішення цієї справи. Доводи касаційної скарги з приводу того, що у спірних правовідносинах суди не встановили одного елементу цивільного правопорушення, а саме факту наявності рішення, дії чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора, також не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до обґрунтування підстав касаційного оскарження, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі потребує належних, фундаментальних обґрунтувань.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Конституційний Суд України рішенням від 22 листопада 2023 року у справі № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним). Також Конституційний Суд України наголосив на тому, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі, в якій ціна позову не перевищує розміру двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а отже такі судові рішення не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров