Єдиний унікальний номер судової справи 490/7829/23
Номер провадження 22-ц/812/1595/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 листопада 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 04 вересня 2024 року, під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають договір про надання банківських послуг.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 17 липня 2023 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 93 008 грн. 64 коп., з яких: 75 537 грн. 53 коп. заборгованість за кредитом, 17 471 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на викладені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2011 року у загальному розмірі 93 008 грн. 64 коп., а також судові витрати у справі в сумі 2 684 грн.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову банку відмовити.

Зазначав, що протягом строку користування ним картковим рахунком банком безпідставно були нараховані проценти та комісія, які сторонами не узгоджувались. Здійснивши перерахунок коштів по виписці за його картковим рахунком, відповідач встановив, що сума отриманих ним коштів становить 1 260 018 грн., а сума внесених коштів на погашення 1 264 025 грн., тобто існує переплата коштів в загальному розмірі 4 007 грн.

Крім того, основною причиною звернення банку з вимогою про стягнення кредитної заборгованості стало врахування банком трьох переказів з карти відповідача 27 травня 2022 року, а саме: 19 195 грн. (комісія 767 грн 80 коп.), 24 245 грн. (комісія 969 грн 80 коп.) та 23 235 грн. (комісія 929 грн. 40 коп.), яких відповідач не здійснював.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 лютого 2011 року в сумі 4 732 грн. 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 136 грн. 58 коп. сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення обґрунтовано тим, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір про надання банківських послуг від 08 лютого 2011 року. Позивачем надані докази стосовно часткової заборгованості позичальника за основною сумою кредиту, але підстав для стягнення процентів за вищевказаним договором судом не встановлено.

Також районним судом зазначено, що з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 08 лютого 2011 року по 20 липня 2023 року вбачається списання грошових коштів (переказ з картки) 27 травня 2022 року в загальному розмірі 69 342 грн. Проте, позивач не надав доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання таких коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт. Врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу у розмірі 69 342 грн.

Разом з тим суд зазначив, що з виписки по рахунку станом на 27 травня 2022 року у відповідача існувала заборгованість по тілу кредиту у сумі 4 754 грн. 05 коп., а після 27 травня 2022 року в період з 16 червня 2022 року по 27 червня 2022 року ним використовувалися кредитні кошти у загальній сумі 3 528 грн. 81 коп., що разом становить 8 282 грн. 86 коп. При цьому, в період з 14 червня 2022 року та 12 липня 2022 року відповідачем внесено на картковий рахунок кошти в загальній сумі 3 550 грн

За такого, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи відсутність у відповідача обов`язку по сплаті відсотків, з останнього на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 732 грн. 86 грн., з урахуванням часткової сплати частини боргу відповідачем та без врахування коштів, знятих з карткового рахунку 27 травня 2022 року у сумі 69 342 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підставі анкети-заяви від 08 лютого 2011 року відповідачу ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт.

В подальшому, платіжна картка була перевипущена та ОСОБА_1 отримав нові картки з подовженим строком дії.

Звернуто увагу на те, що активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Разом з тим, позичальник належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав та станом на 17 липня 2023 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 93 008 грн. 64 коп., з яких: 75 537 грн. 53 коп. заборгованість за кредитом, 17 471 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Щодо коштів, які, як на думку відповідача, були зняті з його рахунку незаконно невстановленими особами, то банк зазначав наступне.

За результатами службової перевірки банком було встановлено, що 27 травня 2022 року всі платежі з картки ОСОБА_1 були виконанні через Систему Приват24 відповідача з проведенням авторизації (правильне введенню паролю, який клієнт не повинен розголошувати). Платежі було виконано на картку стороннього банку та до моменту звернення відповідача до банку і блокування платіжної картки. При цьому, проведення таких платіжних операцій стало можливим, оскільки ОСОБА_1 повідомив третім особам індивідуальну облікову інформацію або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції: пін-код картки, смс-пароль для зміни паролю до Приват24.

Вказаними діями відповідач порушив умови договору про надання банківських послуг, відповідно до якого клієнт зобов`язується: не передавати картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених договором, або такі, що суперечать чинному законодавству; вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання картки; нести відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування платіжної картки.

Позивач зазначав, що оскільки відповідач повідомив банк про факт транзакцій вже після проведення спірних транзакцій, то фактично настав момент безвідкличності платіжної інструкції та відповідно позичальник має особисто нести цивільно-правову відповідальність.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що 27 травня 2022 року було проведено розмову з позичальником щодо підтвердження платежу на суму 9 600 грн. по його карті. Клієнт скасував операцію та проінформував оператора банку, що в нього вже пройшло три списання коштів з його рахунку та, що він сам на сторонньому сайті передав пароль від свого електронного кабінету Приват24. В подальшому, оператором банку проведено блокування карток.

За вказаних обставин, позивач вважав, що відповідно до чинного законодавства на банк не може бути покладена відповідальність за банківську операцію зі зняття (переказ) коштів не користувачем карткового рахунку, яка супроводжувалася коректним, правильним вводом ПІН-коду та/або іншої ідентифікуючої інформації про клієнта, без втрати електронного платіжного засобу та повідомлення банку про таку операцію після зняття грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення судового рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Разом з тим, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи убачається, що заявляючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 08 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви позичальника, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Разом з тим, на думку колегії судів, вищевказані документи не підтверджують наявність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також наявність заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.

Так, у анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Втім з матеріалів справи убачається, що ані витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку містить лише анкетні дані клієнта ОСОБА_1 , його контактну інформацію. Сама ж заява не містить жодних даних про умови кредитування. Зокрема, вона не містить відомостей щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, або будь-які інші умови договору (том 1 а.с.26).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_1 станом на 17 липня 2023 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 93 008 грн. 64 коп., з яких: 75 537 грн. 53 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 17 471 грн. 11 коп. заборгованість за простроченими відсотками (том 1 а.с.7-23).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.1 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За правилами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось вище, у анкеті-заяві позичальника від 08 лютого 2011 року процентна ставка, комісія та інші платежі взагалі не зазначені.

Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, окрім тіла кредиту, стягнути також складову його повної вартості, а саме: заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як на невід`ємні частини спірного договору.

Між тим, матеріали даної справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами і, зокрема, саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (08 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (серпень 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов та Правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт погодження всіх істотних умов договору із відповідачем, та обґрунтованості розрахунку заборгованості.

Водночас вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України позивач не пред`являв.

З наданої банком виписки по картковому рахунку позичальника, де відображено рух коштів по рахунку, в рахунок кредитного ліміту позичальником було отримано коштів у загальній сумі 1 335 581 грн. 72 коп. За цей же період останній здійснив поповнення рахунку за вказаною карткою на загальну суму 1 267 457 грн. 50 коп.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування з позичальника відсотків та інших платежів у розрахованому позивачем розмірі, то зарахування вказаних сум на погашення тілу кредиту буде правомірним.

Вказане свідчить, що станом на 17 липня 2023 року у відповідача була наявна заборгованість за основною сумою кредиту (тілом кредиту) в загальному розмірі 68 124 грн. 22 коп., яка і підлягає стягненню з останнього в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2011 року.

Щодо неврахування судом першої інстанції коштів, знятих з карткового рахунку 27 травня 2022 року у загальній сумі 69 342 грн., то колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що 09 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості та зареєстроване кримінальне провадження №0000989 на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва, щодо вчинення невстановленою особою шахрайських дій через мобільний додаток «Приват24» відносно ОСОБА_1 , чим спричинила останньому матеріальної шкоди в розмірі 69 342 грн.

З виписки банку вбачається, що 27 травня 2024 року з карткового рахунку ОСОБА_1 було здійснено три перекази, а саме: 19 195 грн. + комісія 767 грн 80 коп., 24 245 грн + комісія 969 грн 80 коп., 23 235 грн. + комісія 929 грн. 40 коп.

Згідно з ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до положень ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За правилами ст.1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.

За ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.56 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Положеннями ч.6 ст.64 Закону України «Про платіжні послуги» порядок відкриття рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунку та особливості його обслуговування зазначаються в договорі, укладеному між надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку та користувачем - власником рахунку.

Згідно з п.2 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням №705, затверджених постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин) емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН-код або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

За змістом п.5 розділу VІ вищевказаного Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним виконувалися.

Відповідно до п.п.7,8 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (п.11 вказаного Положення).

Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21.

Наведені вище правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначав, що 27 травня 2022 року грошову суму в загальному розмірі 69 342 грн. було знято з його рахунку внаслідок шахрайських дій.

При цьому, заперечуючи здійснення трансакцій 27 травня 2022 року, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що 27 травня 2022 році на сторонньому інтернет-сайті з логотипом позивача він заповнив анкету для отримання грошової допомоги від ООН як мешканець прифронтового міста та позбавлений роботи. Після внесення усіх відомостей до заповненої анкети, з рахунку було списано 69 342 грн. трьома переказами. Цього ж дня близько 20:02 год. він зателефонував банку та не підтвердив операцію.

З аудіозапису, який долучено представником позивача, вбачається, що працівниками банку були вчинені дії, спрямовані на встановлення фактичних обставин переказу коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , здійснених 27 травня 2022 року.

Так, із аудіозапису телефонної розмови встановлено, що відповідач повідомив працівника банку про те, що він на сторонньому інтернет-сайті ввів данні своєї картки. На запитання працівника банку чи вводив він ПІН-код та пароль від Приват24 ОСОБА_1 відповів ствердно.

При цьому, колегія суддів зауважує, що списання коштів з рахунку відповідача було виконано через Систему Приват24, з використанням інформації, яка відома тільки власнику картки. Проведення ж таких операцій без розголошення чи передачі відповідної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є неможливим.

Отже, ОСОБА_1 своїми діями фактично сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні платіжні операції.

За вищевказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем в супереч положенням ч.1 ст.81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти вимог банку, в тому числі і в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та на спростування доказів, які були надані позивачем.

Відтак, не вбачається, що з вини позивача були неправомірно чи помилково знятті кошти з рахунку відповідача ОСОБА_1 .

Не спростовує вказаного факту й наявність відкритого кримінального провадження за ч.1 ст.190 КК України (шахрайство), оскільки відкрите кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою грошовими коштами відповідача не доводить того, що саме ця невстановлена особа/особи заволоділи персональними даними відповідача з метою здійснення переказу коштів на інший рахунок.

До того ж, звернення відповідача до правоохоронних органів підтверджує лише тільки проведення відповідного розслідування за зверненням відповідача. Проте остаточного рішення з приводу даного звернення правоохоронним органами чи судом до теперішнього часу прийнято не було (протилежного судом не встановлено).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновку про те, що не було встановлено обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з карткового рахунку.

Разом з тим, що стосується доданої позивачем до апеляційної скарги копії заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 28 березня 2021 року, то зазначений письмовий доказ не може бути прийнятий як доказ та оцінений судом апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надаючи апеляційному суду копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 28 березня 2021 року, яка містить підпис позичальника, банк не зазначив, які об`єктивні перешкоди надання цієї заяви були при поданні її до районного суду, як цього вимагає ЦПК України, тому колегія суддів не приймає її до уваги, при перегляді судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №488/1449/16-ц.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з цим, рішення суду відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні шляхом часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за основною сумою кредиту в загальному розмірі 68 124 грн. 22 коп., яка утворилась станом на 17 липня 2023 року за кредитним договором від 08 лютого 2011 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За такого, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 1 966 грн. 03 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції (виходячи із розміру задоволених позовних вимог).

Також з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 3 261 грн. 61 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на судове рішення (виходячи із розміру задоволених вимог апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 вересня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, №1Д) заборгованість за основною сумою кредиту в загальному розмірі 68 124 (шістдесят вісім тисяч сто двадцять чотири) грн. 22 коп., яка утворилась станом на 17 липня 2023 року за кредитним договором від 08 лютого 2011 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, №1Д), 1 966 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят шість) грн. 03 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, №1Д), 3 261 (три тисячі двісті шістдесят одна) грн. 61 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 листопада 2024 року