ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 638/17002/23

провадження № 22-ц/818/3606/24, 22-ц/818/3796/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів: Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.

розглянувши у порядкуст. 369 ЦПК Українив м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 липня 2024 року та ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року, постановлені суддю Штих Т.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року адвокат Ястребова Є.Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_6 , 20 000,00 грн на місяць, що еквівалентно 500 євро. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати відповідно до остаточного розрахунку судових витрат.

В обгрунтування позову представник позивача зазначає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 червня 2014 року було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області (копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 05 червня 2014 року додається).

У шлюбі в подружжя народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 03 листопада 2014 року Червонооскільською сільською радою Ізюмського району Харківської області, про що 03 листопада 2014 року складено відповідний актовий запис №09. З початку повномасштабної війни рф проти України, а саме, у квітні 2022 року, ОСОБА_1 з сином та ОСОБА_2 виїхали за кордон.

Щодо обгрунтування позовної вимоги про розірвання шлюбу представник позивача вказує на те, що з осені 2022 року по сьогоднішній день ОСОБА_1 і син, які є громадянами України, мають місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками від 22 червня 2023 року з місця проживання. ОСОБА_2 є громадянином України, має місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживає за її межами за адресою: АДРЕСА_3 .

Сімейне життя у подружжя спочатку складалось добре, проте протягом останніх років шлюбні відносини між ними поступово погіршились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага. Це спричинено систематичним зловживанням Відповідачем алкогольними напоями, внаслідок чого між сторонами з часу одруження виникали сварки. Таким способом свого життя Відповідач залишив без належної батьківської уваги їхнього сина, унеможливив нормальне спілкування з Позивачем та поклав значний обов`язок утримання дитини на Позивача. Ця поведінка Відповідача продовжувалась протягом тривалого часу, вона нестерпна для Позивача, приносила їм та їхньому синові лише негативні емоції та душевні страждання. З осені 2022 року Позивач та Відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Крім того, спільна дитина ОСОБА_6 з народження хворіє на ДЦП, але батько не допомагає матері у догляді за дитиною.

Вимогу щодо стягнення аліментів представник позивача обгрунтовує тим, що Позивач разом зі своєю дитиною з початку повномасштабної війни рф проти України, а саме, у квітні 2022 року виїхали за кордон задля безпеки, в першу чергу, дитини, вони почали пристосовуватися до інших умов життя. Малолітній ОСОБА_6 з народження хворіє на ДЦП, потребує постійного стороннього догляду, медичних процедур, у дитини періодично по ночах трапляються епілептичні припадки. Опіку над дитиною здійснює повністю мати. Батько дитиною не опікується, матеріально дитину не забезпечує, утримує та лікує дитину повністю мати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року позовні вимоги представника ОСОБА_1 адвоката Ястребової Євгенії Богданівни, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 95.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 20 000 гривень, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 858,88 (вісімсот п`ятдесят вісім грн 88 коп.) грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп..

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року заяву адвоката Ястребової Євгенії Богданівни в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на поштові відправлення сторонам у розмірі 546,80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру присуджених аліментів і встановити їх на рівні прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В частині розірвання шлюбу залишити без змін.

Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення правил підсудності, суд розглянув справу за участю сторін, які проживають за межами України, без відповідної процедури визначення підсудності. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово. Вказує, що задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі про стягнення 20000 грн. аліментів на місяць, суд вважав певні обставини встановленим, однак такі обставини не були доведені.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року скасувати, прийняти постанову, якою задовольнити вимоги стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на надання професійної (правничої) допомоги у розмірі 13000 грн. та поштових витрат у розмірі 546,80 грн. задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за час судового розгляду справи з 01 вересня 2023 року по 26 липня 2024 року абсолютно всі документи, що подані до суду, були підписані представником позивача АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ «ЯСТРЕБОВА І ПАРТНЕРИ», в особі адвоката Ястребової Є.Б. Сам договір про надання правничої допомоги містить фіксовану суму сплати гонорару. А обумовлений між адвокатом та клієнтом розмір гонорару у розмірі 2000грн. з моменту підписання договору та 1000 грн. щомісячно до моменту ухвалення судом першої інстанції рішення суду по суті спору, є цілком розумним, враховуючи характер спору, суть позовних вимог, ціну позову, обсяг матеріалів та участь у судових засіданнях. Вказує, що Акт № 467 від 26 липня 2024 року приймання-передавання наданої правничої допомоги в матеріалах справи наявний, тому, суд помилково дійшов висновку про необхідність доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.)

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила стосовно доводів щодо порушення правил підсудності, що 05 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду було розглянуто ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 січня 2024 року про визначення підсудності цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Ізюмської міської ради, про встановлення місця проживання дитини та ухвалою від 05 квітня 2024 року Верховного Суду відмовлено у визначенні підсудності справи № 638/16989/23, мотивувавши це тим, що тимчасове перебування громадян України за межами України не є підставою для визначення підсудності судових справ за їх участю Верховним Судом, отже є зрозумілим, що така позиція Верховного Суду буде діяти і у справі № 638/17002/23. Щодо не витребування довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_2 зазначає, що у суду немає обов`язку задовольняти клопотання про витребування доказів та норми цивільного законодавства не передбачають наявність такого доказу як довідки про дохід платника аліментів. Крім того, позовними вимогами стягнення аліментів є тверда грошова сума, а не частка від доходів платника аліментів. Тому, це ще раз вказує на необов`язковість наявної довідки про доходи ОСОБА_2 . Вказує, що обумовлений розмір аліментів на дитину у розмірі 20000 грн. грунтується, перш за все, у дорогому обстеженні здоров`я спільної дитини. На постійній основі малолітній ОСОБА_6 приймає медичні препарати, їздить на обстеження до лікарень, оскільки він з народження хворіє на ДЦП. Дане захворювання характеризується ураженням центральної нервової системи що не прогресує, недорозвиненням головного мозку, що проявляється різними руховими порушеннями, інтелектуальними розладами, епілепсією, проблемами з рівновагою. Наголошує, що без належного матеріального забезпечення неможливо надати допомогу своїй дитині. Те, що сторона скаржника вважає, що розмір аліментів має бути визначений на рівні прожиткового мінімуму, то ст. 182 СК України визначає його як рекомендований. А тому, необхідно враховувати ті обставини, які передбачені в частині першій цієї статті за якою, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Щодо посилання сторони скаржника на те, що ОСОБА_2 систематично матеріально допомагає своїм батькам-пенсіонерам і переказує їм кошти зазначає, що така «систематичність» підтверджується лише письмовими поясненнями, наданими ОСОБА_7 05 листопада 2023 року. В платіжній інструкції від 23 травня 2023 року, яку представник відповідача долучив в якості доказу надсилання матеріальної допомоги матері, отримувачем грошів вказана ОСОБА_7 , доказів отримання цих коштів матір`ю відповідача до матеріалів справи не долучено.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач заперечує отримання ним доходу понад 2000 євро, як це стверджує позивач. Жодних доказів в процесі розгляду справи на підтвердження цього факту позивачем не надано. Позивач звільняється від доказування тільки у разі визнання таких фактів стороною відповідача. А відповідач ці факти не визнавав. Посилання позивача на те, що представник відповідача під аудіозапис не заперечував цього факту, не відповідає дійсності.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині розміру стягнутих аліментів.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що враховує наявність у сторін спільної неповнолітньої дитини, відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в утриманні сина, діючи виключно в найкращих інтересах дитини виконуючи обов`язок якнайкращого забезпечення його права на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття, підтвердження відповідачем наявності у нього можливості забезпечувати сина, з урахуванням закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з огляду на те, що відповідач позов визнав частково, виходячи з матеріального становища сторін, вважає справедливим та законним присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання 20 000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 06.11.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05 червня 2014 року Відділом реєстрації актів громадянського стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 95, що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Під час державної реєстрації відповідачка змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

Від шлюбу подружжя має спільного сина: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Позивачка проживає разом зі своїм сином в отелі City West в Дубліні, кімната 3549, що підтверджується довідкою, виданою старшим помічником менеджера Cian Caulfield.

Згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 з 03 кварталу 2022 року по 03 квартал 2023 року доходів не отримувала.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 Х11 від 27.02.1991), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей… першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Статею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Згідно ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписами ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно положень ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Статтею 182 СК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів із відповідача, між тим колегія суддів не може погодитись з розміром стягнутих аліментів.

Звертаючись до суду, позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 20 000,00 грн. щомісячно.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що вiдповiдач працездатний, має постійний дохід у розмірі 2000 євро на місяць.

Між тим, будь-яких доказів матеріального стану відповідача, а також інформації про щомісячні доходи відповідача позивачкою надано не було.

Подавши докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що малолітній ОСОБА_6 з народження хворіє на ДЦП, потребує постійного стороннього догляду, медичних процедур, велика частина всіх витрат здійснюється на лікування дитини. Батько дитиною не опікується, утримує та лікує дитину повністю мати.

На підтвердження чого надала довідки від 18 серпня 2022 року та від 28 грудня 2023 року з клініки «Tallaght University Hospital», копії квитанцій з червня 2023 року по лютий 2024 року витрат на дитину.

Згідно із частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, вказані витрати, які оплатила позивачка за обстеження, проживання на період обстеження, є додатковими витратами та не відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дитини за рахунок отриманих аліментів, оскільки викликані особливими обставинами хворобами дитини.

Доводи відповідача про те, що він систематично матеріально допомагає своїм батькам, які є пенсіонерами, відхиляються апеляційним судом, оскільки матеріальне забезпечення матері та батька відповідача як пенсіонерів гарантоване державою. Доказів про те, що батьки потребують стороннього догляду матеріали справи не містять.

Згідно даних Держкомстату середнья заробітна плата у відповідній місцевості (Харківській області) за 2024 рік складає 18 806, 63 грн.

У суду відсутні дані про доходи відповідача, між тим, відповідач є працездатною людиною, має можливість працювати та утримувати дитину, колегія суддів вважає за необхідне при визначенні розміру аліментів врахувати дані щодо середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню на утримання дитини, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину, відсутність у відповідача сталого доходу, а також неподання позивачем інших доказів на підтвердження заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі 5000 гривень на дитину, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Доводи відповідача стосовно порушення правил підсудності, а саме, що суд розглянув справу за участю сторін, які проживають за межами України, без відповідної процедури визначення підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний про розгляд справи, його представник подавав докази та відзив на позов, приймав участь у судових засіданнях , а тому мав можливості заявити про непідсудність справи.

Між тим, про непідсудність даної справи вперше заявив лише в апеляційний скарзі, отже відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з цих підстав.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2024 року у справі № 638/16989/23 зроблено висновок, що тимчасове перебування громадян України за межами України не є підставою для визначення підсудності судових справ за їх участю Верховним Судом.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні заяви адвоката Ястребової Євгенії Богданівни в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачки не було надано суду достатніх доказів понесених витрат, а саме: доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги

У разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19).

Як вбачається з матеріалів справи 29.07.2024 адвокатом Ястребовою Є. Б. подано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій вона просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки 13 000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 546,80 витрати на поштові відправлення сторонам.

На підтвердження розміру судових витрат надано договір № 22 про надання правової допомоги від 01 вересня 2023 року укладений між адвокатським об`єднанням «Ястребова та партнери» та ОСОБА_1 .

Пунктом 2 цього договору визначено, що ОСОБА_1 зобов`язана сплатити гонорар АО «Ястребова та партнери» у розмірі 2000 грн. у термін 3 дні з моменту підписання договору та 1000 грн щомісячно до моменту ухвалення судом першої інстанції рішення суду по суті спору.

Також надано Акт приймання-передавання наданої правничої допомоги, вих. № 467 від 26 липня 2024 року; остаточний розрахунок суми судових витрат від 26 липня 2024 року.

Стосовно відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, апеляційним судом встановлено, що сума гонорару адвоката визначена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 20000 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково - з відповідача підлягає стягненню 5000 грн. на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , що складає 25 % від суми позовних вимог, а також те, що зазначені витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, заява про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції підлягає задоволенню частково, та з ОСОБА_2 необхідно стягнути витрати на правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції у розмірі 3250 грн., що пропорційно 25% від заявленої до оплати суми таких витрат.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційні скарги позивача та відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, додаткове рішення суду першої інстанції змінити в частині суми витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 липня 2024 року змінити в частині стягнення розміру аліментів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5 000 гривень, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року змінити в частині розміру стягнення витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3250 грн.

В іншій частині додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді В.Б. Яцина

Ю.М. Мальований