ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8925/21 Номер провадження 22-ц/814/508/24Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2023 року, постановлене суддею Гольник Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , як у власних інтересах, так і в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Шевченківського району міста Полтави, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником даної квартири та тимчасово надав відповідачу право проживання у вказаному житловому приміщенні на підставі усної домовленості.

Продовж 2019-2020 р.р. між сторонами виникали суперечки щодо користування вказаною квартирою та позивач ініціював виселення відповідача з належної йому квартири.

На адресу відповідача було направлено повідомлення про добровільне виселення, але відповідач жодним чином на таку пропозицію не відреагував та житлове приміщення не звільнив.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , як у власних інтересах, так і в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Шевченківського району міста Полтави, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не є членом сім`ї позивача та вселявся до вказаного житлового приміщення тимчасово за згодою власника. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, договір про порядок користування спірною квартирою між ними не укладено, тому право ОСОБА_1 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Окрім того, судом взято до уваги факт того, що ОСОБА_1 має у власності 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 , а третя особа - дружина відповідача ОСОБА_3 та малолітня дитина ОСОБА_4 , 2014 року народження, мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано факт того, що після досягнутої домовленості між ним та його батьком ОСОБА_1 щодо проживання його сім`ї у спірні квартирі, він за власні кошти здійснив капітальний ремонт даної квартири, оплачував комунальні послуги.

Окрім того, судом першої інстанції помилково констатовано факт того, що він не є членом сім`ї позивача, оскільки ОСОБА_1 є його батьком.

Також вказав, що оскаржуване рішення порушує інтереси малолітнього ОСОБА_4 , що суперечить основоположним засадам судочинства.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Баликової Н.І. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника відповідача адвоката Гетя А.О. до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Заява обгрунтована тим, що між адвокатом Гетя А.О. та ОСОБА_1 22.04.2024 було укладено договір про надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції. Враховуючи, що адвокат 23.04.2024 о 11:00 год. надає правову допомогу в іншій справі, просив визнати поважними причини неявки в судове засідання та відкласти розгляд справи.

Проте, дана заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Наведена норма свідчить, що справедливий та своєчасний розгляд спорів судами є нерозривними поняттями, а комплексне дотримання цих вимог сприяє утвердженню верховенства права у суспільстві.

Згідно зі ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, відкладення розгляду справи у суді апеляційної інстанції передбачено у наступних випадках: якщо стосовно учасника справи немає відомостей про вручення йому судової повістки, а також у випадку наявності відповідного клопотання від учасника справи, якщо повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Гетя А.О. надавав відповідачу правову допомогу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга на рішення місцевого суду подана ОСОБА_1 31.07.2023 року.

Таким чином, з моменту ініціювання відповідачем апеляційного провадження минуло майже 9 місяців, що на думку колегії суддів, є достатнім часом для своєчасного укладення угоди з адвокатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В судовій практиці добросовісність, з одного боку, розглядається як фундаментальна засада цивільного судочинства (принцип), з іншого - як стандарт певної поведінки, і, серед іншого, добросовісність розглядається через такий аспект, як належне здійснення цивільних процесуальних прав та обов`язків.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 жодного разу в судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомляв.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Враховуючи вимоги статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, з урахуванням стадії судового процесу, на якій розгляд справи уже неодноразово відкладався, вважає неявку представника ОСОБА_1 адвоката Гетя А.О. в судове засідання такою, що не перешкоджає продовженню розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власникам квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. від 30.11.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 4550, та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2018 року (т. 1, а.с. 10-11).

Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради № 558 від 23.05.2022 року за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа 33,2, житлова 17,3 кв.м., немає зареєстрованих осіб (т. 1, а.с. 140).

Як вбачається, з свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства від 31.07.2006 року відповідачу ОСОБА_1 на права приватної часткової власності належить 1/3 частина квартири, яка занаходиться за адресою АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 141). Згідно технічного паспорту вказана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 44,6 кв.м. (т. 1, а.с. 146)

Відповідно до довідки Новоселівської сільської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 97 - 98)

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20 зазначено, що до сім`ї своїх батьків, незалежно від місця проживання, належать лише діти. Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та враховуючи, що ОСОБА_1 має власну сім`ю, яка складається з дружини та малолітнього сина, тому доводи апеляційної скарги відносно того, що він, як син, є членом сім`ї ОСОБА_2 є помилковими.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, відповідачі проживають у ній тимчасово з дозволу позивача, проте без реєстрації або укладення відповідного договору, тому колегія суддів приходить до висновку що їх проживання у даній квартирі перешкоджає позивачу у повній мірі реалізовувати право власності на належне йому нерухоме майно.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення інтересів малолітнього ОСОБА_4 колегія суддів відхиляє, оскільки він має зареєстроване місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_3 , окрім того, його батько - відповідач ОСОБА_1 має на праві приватної часткової власності 1/3 частину трикімнатної квартири.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин