Номер провадження: 22-ц/813/3530/24
Справа № 506/261/23
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О.Л.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

20 березня 2023 року позивач звернувся до ОСОБА_1 до суду з позовною заявою про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на початку січня 2007 року він познайомився з ОСОБА_1 . Між ними виникли почуття та мали місце інтимні стосунки, в результаті чого відповідач завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила хлопчика ОСОБА_3 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області 13 грудня 2007 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Вони з відповідачем в шлюбі не перебували, разом не проживали, а тому спільної заяви як до, так і після народження дитини, до органу реєстрації актів цивільного стану не подавали, у зв`язку з чим запис про батька дитини було вчинено зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, а саме у графі «батько» свідоцтва про народження вказано « ОСОБА_4 ».

Разом з тим, згідно із висновку молекулярно-генетичного аналізу ДНК, він - ОСОБА_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вірогідністю 99,99%.

На даний час позивач постійно підтримує спілкування із сином, приймає участь у його вихованні, навчанні та надає матеріальну допомогу.

Тому позивач просив визнати його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язати відділ реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області внести зміни до актового запису №92 від 13 грудня 2007 року про народження ОСОБА_3 , зазначивши в графі «батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Красноокнянським РВ ГУМВС України в Одеській області 14 січня 1997 року; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 08 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства задоволено повністю. ОСОБА_2 визнано батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Внесено зміни до актового запису про народження №92 від 13 грудня 2007 року, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області стосовно ОСОБА_3 , вказавши його батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково прийнято до уваги думку фахівця №24 від 14.04.2008, яка є недопустимим доказом з огляду на положення ст. 102 ЦПК України.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 17 квітня 2024 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 квітня 2024 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини записана ОСОБА_1 , а батьком ОСОБА_4 (а.с.12).

Народження дитини (актовий запис №92) зареєстроване Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області 13 грудня 2007 року (а.с.12).

За повідомленням позивача, що не заперечувала відповідач, відомості про батька дитини записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України.

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано думку фахівця №24 від 14.04.2008, в якій зазначено, що на підставі заяви громадянина ОСОБА_2 від 31.03.2008 року в приміщенні лабораторії судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз д.м.н., професором ОСОБА_5 , завідуючою відділенням судово-медичної імунології ОСОБА_6 , судово-медичним експертом ОСОБА_7 , судово-медичним експертом-цитологом ОСОБА_8 проведена експертиза крові за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства. Дослідження почато 31.03.2008 р. та закінчено 14.04.2008 р. Згідно з висновком вказаної експертизи встановлено: відповідно до законів успадкування, генотип дитини повинен містити один алель кожного локусу від матері і один алель кожного локусу від батька. Молекулярно-генетичним аналізом ДНК громадянина ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 встановлено: у дитини ОСОБА_3 в межах досліджених локусів не виявлені алелі, які не простежуються у громадянина ОСОБА_2 , т.ч., молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вірогідністю 99,99%, таким чином батьківство практично доведене (а.с. 81-86).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що у цьому провадженні на проведенні судово-генетичної експертизи сторони не наполягали, разом з тим, як випливає із вищенаведеної думки фахівця №24 від 14.04.2008, сторони разом з дитиною ОСОБА_3 були присутні для проведення забору вихідного біологічного матеріалу.

Відповідач жодних зауважень та заперечень проти думки фахівця №24 від 14.04.2008 року до суду на надала; на проведенні судово-генетичної експертизи не наполягала.

Як слідує з рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 22.04.2008 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з тим, що батьком дитини ОСОБА_3 записаний ОСОБА_4 , а не відповідач ОСОБА_2 . При цьому, при розгляді даної справи ОСОБА_1 наполягала на тому, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , повідомивши про проведення ними добровільно експертизи на предмет встановлення батьківства, результати якої на час розгляду справи були невідомі (а.с. 48).

У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Нез`явлення відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини. Судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача разом із дитиною у її проведенні. Відповідач не довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду можливість визнати факт, який відповідачем (її представником) заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача».

Як зазначено вище, жодна із сторін не заявляла вимог про призначення судово-генетичної експертизи, однак позивачем надано як докази наявності спору щодо походження дитини (при цьому, раніше саме він не визнавав свого батьківства щодо дитини ОСОБА_9 ), так і докази щодо встановлення походження дитини ОСОБА_3 , при цьому відповідач не лише не скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та не висловила свою позицію по суті позову , але і жодного разу не з`явилася у судове засідання та не надала будь-яких доказів на спростування позовних вимог позивача.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення на підставі статті 128 СК України факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення у справі «Калачова проти російської федерації» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21 (провадження № 61-11529св22).

Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_2 надано думку фахівця №24 від 14.04.2008, відповідно до якої громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вірогідністю 99,99%, таким чином батьківство практично доведене (а.с. 81-86).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судову експертизи» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Однак колегія суддів не приймає вказаний доказ у вигляді «думки фахівця», так як це не є висновком судової біологічної (генетичної) експертизи, вимоги для якого передбачено ст. 102 ЦПК України, так як відсутнє попередження про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Крім того, у документі під назвою «думка фахівця» зазначено, що «проведена експертиза крові за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства», а не «про визнання батьківства», яка є предметом розгляду.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі №473/1343/18 (провадження №61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18).

Тобто посилання суду першої інстанції на те, що «відповідач не лише не скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та не висловила свою позицію по суті позову, але і жодного разу не з`явилася у судове засідання та не надала будь-яких доказів на спростування позовних вимог позивача», взагалі є неспроможними, так як жодних експертиз судом першої інстанції не призначалось, аби кваліфікувати дії відповідача ОСОБА_1 як ухилення від експертизи чи перешкоджанню проведення такої.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху.

У вказаній ухвалі зазначено, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Судом першої інстанції також роз`яснено порядок призначення експертизи та обов`язок доказування та порядок подання доказів.

Однак стороною позивача, на яку покладається обов`язок доведення факту батьківства, не заявлено клопотання про призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна заява є недоведеною, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Додатково колегія суддів звертає увагу на той факт, що в провадженні Красноокнянському районному суду Одеської області від 22 квітня 2008 року перебувала цивільна справа №2-141/2008 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову (а.с.48-48зворот).

У вказаному рішенні зазначено, що відповідач ( ОСОБА_2 ) позов не визнав та пояснив, що він зустрічався із позивачкою, однак наміру з нею одружитись у нього не було і до дитини ОСОБА_9 він відношення не має, тому сплачувати аліменти він не бажає.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосовуваних засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Аналізуючи частину 2 статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості врівноваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина 3 статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Колегія суддів зауважує, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт шостий статті 3 ЦК). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

Отже, неправомірна мета та недобросовісна і суперечлива поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

Колегія суддів зазначає, що заперечення факту батьківства у 2008 році і подання позову про визнання батьківства через 15 років є суперечливою поведінкою сторони у справі, враховуючи ще наявність у ОСОБА_2 думки фахівця №24 від 14 04.2008, яка, на переконання позивача, є доказом батьківства між ним та дитиною ОСОБА_3 та існувала під час ухвалення рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року, де ОСОБА_2 зазначав, що «…до дитини ОСОБА_9 відношення не має».

При цьому скаржник також зазначала, що жодних дій впродовж 15 років ОСОБА_2 щодо визнання батьківства стосовно ОСОБА_3 не вчинялись, однак виникли під час зміни суспільної ситуації в країні та повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 3220,80 гривні.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, а отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3220,80 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 08 листопада 2023 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3220 гривень 80 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда