Справа № 442/6966/23 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/66/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Момот Марії Олександрівни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права, визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права, визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона на підставі Договору дарування земельної ділянки від 29 квітня 2009 року набула право власності на земельну ділянку площею 0,0385 га, що розташована на території Дережицької сільської ради (на даний час Дрогобицька територіальна громада), садове товариство «Нива» Дрогобицького району Львівської області, кадастровий номер :06:000:0202, яка подарована їй її бабусею ОСОБА_3 .

Договір дарування земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, про що свідчить витяг №7240508 від 29.04.2009 року.

На Державному акті на право приватної власності на землю серії ЯЖ №817529 від 28.04.2009 року приватним нотаріусом Спариняк Г.І. проставлено відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 померла.

Після її смерті приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.А. було відкрито спадкову справу №69/2021 та видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстр.№263 від 23.11.2022 року. Спадщина, на яке видано свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,0385 га, що розташована на території Дережицької сільської ради (на даний час Дрогобицька територіальна громада), садове товариство «Нива» Дрогобицького району Львівської області, кадастровий номер :06:000:0202.

Вважає, що право власності на земельну ділянку площею 0,0385 га, кадастровий номер :06:000:0202, цільове призначення - для ведення садівництва, набуте нею 29 квітня 2009 року на підставі Договору дарування земельної ділянки, а відповідно Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстр.№263 від 23.11.2022 року, згідно якого право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, слід визнати недійсним та скасувати його, визнавши за нею право власності на це майно.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Момот Марії Олександрівни про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права, визнання права власності на земельну ділянку - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_3 на оспорюване нерухоме майно припинено та воно не могло входити до складу спадщини, що відкрилася після смерті останньої. Звертає увагу на те, що за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Після укладення договору дарування припинено право власності у ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0385 га, що розташована на території Дережицької сільської ради, садове товариство «Нива» Дрогобицького району Львівської області, оскільки вона будучи власником вказаної земельної ділянки розпорядилася своїм майном шляхом дарування онучці, яка належним чином прийняла дарунок, але не здійснила реєстрації права на нерухоме майно, що не позбавляє її права власності на це майно.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права, визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому законом порядку до моменту смерті ОСОБА_3 не оформила права власності на земельну ділянку, а тому право на спірну земельну ділянку увійшло до спадкової маси та приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.А цілком законно було видано відповідачу оспорюване свідоцтво про право на спадщину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 29 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Г.І., реєстр.№428.

Предметом Договору дарування є земельна ділянка площею 0,0385 га, що розташована на території Дережицької сільської, садове товариство «Нива» Дрогобицького району Львівської області, кадастровий номер :06:000:0202.

Земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЖ №817529 від 28.04.2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Момот М.А. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстр. №263 від 23.11.2022 на ім`я ОСОБА_2 , у відповідності до якого спадщина на яку видану це свідоцтво складається із земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0202 площею 0,0385 га, цільове призначення: для ведення садівництва що розташована на території Дережицької сільської ради, садове товариство «Нива» Дрогобицького району Львівської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЖ №817529 від 28.04.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

В п."а" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі - продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення договору дарування) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення договору дарування) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Законом України №1066-VІ від 05.03.2009 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок" статті 125 та 126 ЗК України викладено в новій редакції.

Згідно статті 125 ЗК України відповідно до внесених змін право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Згідно ч. 6 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції Закону №1066-VІ від 05.03.2009 року), при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Відповідно до частини 2 Прикінцевих та перехідних положень цьогоЗакону його положення також поширюються на випадки, коли документи зазначені в частині другій статті 126 ЗК України були укладені до набрання ним чинності, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були.

В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї, долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України ( 2768-14 ). Термін розгляду зазначеного запиту органом, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, не повинен перевищувати 14 календарних днів.

До створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень: відмітку про відчуження земельної ділянки на державному акті на право власності на землю (земельну ділянку), що відчужується, здійснює нотаріус та орган, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок; право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

На виконання перехідних положень вказаного Закону Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 року затверджено Порядок здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку.

Відповідно до пунктів 2,3,4 вказаного Порядку відмітка про перехід права власності на земельну ділянку здійснюється на сторінках державного акта, де знаходиться план зовнішніх меж земельної ділянки, план меж земельної ділянки, починаючи з верхнього лівого кута зверху вниз, зліва направо.

Нотаріус у разі посвідчення цивільно-правового договору про відчуження земельної ділянки, видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, а також вилучення державного акта у передбачених законом випадках із своїх справ за наявності витягу з Поземельної книги проставляє на державному акті відмітку про перехід права власності на земельну ділянку.

Територіальний орган Держземагентства за місцем знаходження земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня подання до нього документа про перехід права власності на земельну ділянку проставляє на державному акті відмітку про реєстрацію права власності на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Спариняк Г.І. було проставлено відмітку про посвідчення Договору дарування земельної ділянки від 29.04.2009 року № 429 на підставі якого на цю земельну ділянку право власності переходить до ОСОБА_1 .

Разом з тим, на Державному Акті на право приватної власності на землю серії ЯЖ №817529 від 28.04.2009 року відсутня відмітка територіального органу Держземагентства за місцем знаходження земельної ділянки, як це передбачено Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок" (1066-17) та Постановою Кабінету міністрів України №439 від 06 травня 2009 року.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру станом на момент формування відповідного Витягу, тобто на 23.11.2022 року, земельна ділянка належала ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2022 року, за параметром запиту кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0202, відсутні відомості про зареєстровані права на відповідну земельну ділянку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі N? 755/9215/15-ц (провадження N? 14-382цс19) зроблено відповідний правовий висновок: тобто до 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому також слід враховувати, що до травня 2009 року переоформлення державного акта у разі переходу права на земельну ділянку до нового власника було обов`язковим. Аналізуючи наведене вище, Великою Палатою Верховного Суду зроблено чіткий правовий висновок про те, що договору про відчуження земельної ділянки попереднім власником замало. Для набуття права власності необхідна державна реєстрація та оформлення цього права відповідно до закону.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не отримувала Державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі Договору дарування від 29.04.2023 року, не довела факту обумовленої законом реєстрації права на відповідну земельну ділянку у розумний строк після вчинення нотаріусом напису про перехід права власності на підставі договору дарування на Державному акті на право власності на земельну ділянку, а також позивач не надала суду жодного доказу здійснення правомочностей власника спірної земельної ділянки протягом тривалого періоду - з моменту укладення договору дарування цієї ділянки у 2009 році і до моменту видачі оспорюваного свідоцтва, зокрема, володіння, користування, утримання, сплати земельного податку тощо. Відтак, ОСОБА_1 не набула відповідне право, а тому видача оскаржуваного свідоцтва не порушує прав Позивача, а відповідно і підстав для визнання такого свідоцтва недійсним не має.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апеляційний дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.04.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.