Справа №712/740/24
Провадження № 2/712/1207/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді - Токової С.Є.,

при секретарі Білик О.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Орган опіки та піклування міста Черкаси, Міністерство оборони України про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у січні 2021 року звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача ОСОБА_3 , треті особи Орган опіки та піклування міста Черкаси про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період з 21 жовтня 2016 року по 20 січня 2020 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

У період шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ще до розірвання шлюбу, відповідач залишила їх спільного сина проживати разом з ним, а після розірвання шлюбу взагалі припинила спілкування з дитиною. Мати дитини не цікавиться його життям, здоров`ям, духовним розвитком, не утримує матеріально.

За інформацією ДНЗ «Дударик» № 41, який відвідує малолітній син, мати жодного разу до закладу не з`являлася, не відвідувала батьківські збори, не цікавилася умовами перебування дитини в закладі.

Своє небажання виховувати сина, ОСОБА_3 підтвердила нотаріально посвідченою заявою, в якій погоджується на її позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 .

Він є військовослужбовцем та проходить службу у складі ЗСУ. Після мобілізації син залишився проживати з бабусею, оскільки мати не виявила бажання забрати дитину на виховання у свою родину.

Враховуючи небажання відповідача виховувати спільного сина, звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Міністерство Оборони України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2024 року у зв"язку із відставкою судді ОСОБА_8 цивільна справа передана судді Токовій С.Є.

Ухвалою від 29 кввітня 2024 року справа прийнята до провадження судді Токової С.Є. та призначено її розгляд у спрощеному провадженні з участю сторін.

Відповідач у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подавала.

28.02.2024 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи Міністерства Оборони України в яких представник просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на недоведеність обставин , викладених у позовній заяві та відсутність правових підстав для задоволення позову. Звертає увагу на необгрунтованість висновку органу опіки та піклування м. Черкаси щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Голубчик І.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та пояснила, що любить свого сина, має бажання спілкуватися з ним та займатися його вихованням.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість , звертала увагу суду на Правову позицію ВС висловлену у Постанові від 13.03.2024 року у справі № 495/2284/23.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні при вирішенні даного спору просила врахувати висновок органу опіки про доцільність позбавлення гр. ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_9 .

Заслухавши представників сторін, відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Черкаси. В графі батьки значаться: мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_1 .

З довідки ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 41 «Дударик» Черкаської міської ради убачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є здобувачем освіти групи № 6 з 27 лютого 2023 року, регулярно відвідує дошкільний навчальний заклад. За час перебування дитини у закладі мати, ОСОБА_3 , жодного разу не з`являлася у закладі дошкільної освіти, не відвідувала свята і батьківські збори не цікавилася умовами перебування сина у закладі, не спілкувалася з вихователями. ОСОБА_10 зв`язку з членами родини не підтримує, аліменти не сплачує, у вихованні сина участі не бере. Дитину приводить і забирає батько ОСОБА_1 або бабуся ОСОБА_11 .

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 06.11.2023, дитина ОСОБА_12 , 2018 року народження, проживає разом з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_11 . Умови проживання малолітньої дитини є належними.

22 листопада 2023 року з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини ВК Черкаської міської ради від 15.11.2023 № 40/45, органом опіки та піклування м. Черкаси складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17,

від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною та виходить з того, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач має бажання спілкуватись із своєю дитиною, займатись вихованням сина. В судовому засіданні пояснила суду, що вітала сина з Днем народження. Написати заяву про відмову від батьківських прав їй запропонував колишній чоловік, хоча вона і не мала такого бажання. Наразі вона буде відвідувати дитину, щоб налагодити з сином міцний контакт т а здійснювати його виховання.

Таким чином, в судовому засіданні судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка на даний час проживає з бабою та батьком.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечує, має бажання налагодити контак з малолітнім сином та брати участь у його житті.

Крім того, як вбачається із вказаного висновку, в його основу покладено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 про її згоду на позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 та розгляд справи у її відсутність. Проте, в судовому засіданні відповідач просила не позбавляти її батьківських, оскільки звернутись до нотаріуса та написати таку заяву їй порадив чоловік, який самостійно звернувся до служби у справах дітей та отримав там таку консультацію. Отже, вказаний висновок на даний час не підтверджує, та не обгрунтовує що відповідач свідомо та остаточно знехтувала своїми обов`язками відносно дитини, втратила цікавість до дитини, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Як слідує із Правової позиції ВС висловленої у Постанові від 13 березня 2023 року у справі № 495/2284/23 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації. Звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що вихованням дитини, коли він перебував на військовій службі до поранення займалася його мати, наразі для того, щоб самостійно виховувати дитини, йому необхідно звільнитися з військової служби. Рішення суду про позбавлення батьківських прав буде підставою для такого звільнення.

Отже, метою даного позову є створення штучних умов для звільнення позивача від виконання війського обов"язку, а не дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини вихованням та піклуванням про яку, мають займатись саме батьки.

Доводи позивача та його представника про те, що у разі не позбавлення батьківських прав відповідача та продовження у зв"язку з цим позивачем військової служби призведе до того, що неповнолітня дитина залишить без нагляду, суд оцінює критично, оскільки мати неповнолітнього має бажання та спроможна виконувати свої материнські обов"язки.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Слідуючи приписам у ст. 18 Конвенції про права дитини щодо сприяння батькам у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей, враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, попередню поведінку відповідача ОСОБА_3 , суд приходить до висновку про необхідність попередження відповідача змінити ставлення до виховання малолітнього сина

В разі невиконання зазначеного обов`язку позивач не буде позбавлений можливості пред`явити повторний позов до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 133 ЦПК України, ст.ст. 19, 150, 155, 164, 165 СК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З метою покращення умов виховання дитини та налагодження контакту з малолітнім ОСОБА_6 зобов"язати ОСОБА_3 відвідувати психолога.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий : С.Є. Токова