КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене 08 травня 2024 року у складі судді Янченка А.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітніх дітей та їх матір, що зайнята доглядом за дитиною до трьох років,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , 11 квітня 2020 року та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 червня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання на період догляду за дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення нею трьох років, тобто з 15 червня 2023 року до 18 квітня 2024 року в розмірі частини його заробітку (доходу) на місяць.

Позов мотивувала тим, що 09 листопада 2019 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від цього шлюбу у них народилося двоє дітей - дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя з відповідачем не склалось, вони не проживають однією сім`єю, відповідач матеріально сім`ю не забезпечував, гроші на утримання сім`ї не надавав, а навпаки позичав гроші у інших осіб, що призвело до неплатоспроможності сім`ї та як наслідок виживання на мінімальних виплатах від коштів, що находили на дітей. Інших утриманців у відповідача немає, стягнень за виконавчими документами не проводиться, він є молодим, здоровим, працездатним, а тому має можливість надавати грошову допомогу на утримання дітей.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 20 листопада 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача на місяць на період догляду за дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи стягнення з 29 листопада 2023 року та до досягнення дитиною трьохрічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1173,60 грн. в дохід держави. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилався на те, що починаючи з моменту реєстрації шлюбу сторони та їх діти безперервно проживали спільно однією сім`єю та вели спільний побут до початку військової агресії рф. 27 лютого 2022 року вони всією сім`єю, рятуючись від військових дій, разом поїхали до сестри позивача ОСОБА_7 , яка проживає в АДРЕСА_1 , де проживали однією сім`єю до 27 жовтня 2022 року, після чого повернулись до м. Києва. 24 листопада 2022 року позивач разом з дітьми поїхала до ФРН, де перебували, переховуючись від військової агресії. 06 березня 2023 року позивач разом з дітьми повернулись з ФРН та зупинились у сестри ОСОБА_8 , де провела з дітьми два дні. В період з 08 березня 2023 року по 21 квітня 2023 року позивач, відповідач та їх діти проживали за спільним місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_2 . 21 квітня 2023 року ОСОБА_2 повідомила його, що разом з дітьми поїде на вихідні до сестри в м. Київ, однак після цього з невідомих для відповідача причин додому за місцем реєстрації не повернулась та дітей не повернула.

25 березня 2024 року виконавчий комітет Вишгородської міської ради ухвалив рішення № 180 про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, яким визначив порядок та спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дочками. Не зважаючи на існування вказаного рішення, ОСОБА_2 по теперішній час порушує права ОСОБА_1 і дітей, перешкоджаючи участі батька у спілкуванні з дітьми.

Вказував, що судом встановлено, що після розірвання шлюбних відносин діти залишилися проживати разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, проте в матеріалах справи відсутній акт обстеження житлово-побутових умов від 08 червня 2023 року, на який посилається суд. Отже, судом в оскаржуваному рішенні не доведено обставин, які ґрунтуються на документі, що відсутній в матеріалах справи, та з невідомих причин визнав такі обставини встановленими, відтак, оскаржуване рішення ухвалене з порушенням ст. 263 ЦПК України, відповідно є незаконним та необґрунтованим.

Також у рішенні судом встановлено, що сторони на сьогоднішній день не проживають однією сім`єю понад півроку, однак зазначений висновок є незаконним, зроблений виключно на заяві позивача без будь-якого доказового підтвердження, без всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, з недоведенням обставин, якими доказами підтверджується зазначене.

Крім того, судом першої інстанції аргументовано прийняття оскаржуваного рішення проведеним аналізом зібраних доказів, яких в переважній більшості не міститься в матеріалах справи взагалі.

ОСОБА_2 у позові аргументує свої вимоги обставинами, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, зокрема, нібито тим, що сторони більше ніж півроку не проживають разом і кожен з них веде самостійний спосіб життя, і що нібито за цих обставин подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим.

Натомість відповідачем у відзиві від 22 грудня 2023 року було надано ґрунтовні заперечення, підтверджені належними та допустимими доказами, з яких вбачається, що зроблені позивачем заяви не відповідають дійсності та мають ознаки введення суду в оману.

Судом першої інстанції було проігноровано надані відповідачем заперечення та викладені в них обставини до уваги взято не було, мотиви відхилення зазначених доказів в оскаржуваному рішенні відсутні.

Крім того, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що в наданих відповідачем квитанціях не зазначено призначення платежу «переказ особистих коштів». Проте судом не взято до уваги долучених до матеріалів справи відповідачем доказів, а саме скрін-копій листування між сестрою позивача та відповідачем, із яких вбачається домовленість про порядок, спосіб передачі (перерахування) грошових коштів та їх цільове призначення, а саме на утримання дітей та позивача. Зазначені докази корелюються з банківськими виписками про перерахування грошових коштів на утримання дітей та позивача. Також в матеріалах справи містяться докази про день, час та місце перебування відповідача разом з дітьми і використання коштів на дітей.

Також судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано належної оцінки та не надано будь-яких роз`яснень щодо відсутності в матеріалах справи доказів, якими би підтверджувались заяви позивача про нібито відсутність матеріального утримання дітей та позивача відповідачем.

Підсумовуючи, вказував, що судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення без всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, без надання належної оцінки доказам, поданим відповідачем, з недоведенням обставин, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, які суд першої інстанції визнав встановленими, без належного обґрунтування та мотивування відхилення зроблених відповідачем заяв та поданих доказів, з порушенням права відповідача на розгляд справи з дотриманням принципу рівності як учасника судового процесу перед законом та судом, без належної обґрунтованості.

Вказував, що 06 травня 2024 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, підставою для чого зазначено незадовільний стан здоров`я, що підтверджено медичною довідкою. Проте суд першої інстанції обмежив право відповідача на доступ до правосуддя та порушив принцип змагальності сторін в судовому процесі та рівність перед законом та судом.

В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач міг уповноважити на участь в судовому засіданні свого представника, разом із тим, у нього був відсутній представник і суду про це було відомо.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 11 вересня 2024 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, на підтвердження непрацездатності відповідачем надано Інформаційну довідку з електронної системи охорони здоров`я.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Оскільки розгляд справи в апеляційному суді вже відкладався 31 липня 2024 року за клопотанням ОСОБА_1 , який реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, та не був позбавлений можливості направити до суду додаткові письмові пояснення, взяти участь в судовому процесі в режимі відеоконференції або через представника, тому немає підстав уважати, що відповідач був позбавлений права на судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спільні діти сторін залишилися проживати з позивачем і знаходяться на її утриманні, в зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки в матеріальному забезпеченні дітей, а ще й у постійному вихованні, контролі, враховуючи вік дітей, суд дійшов до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а також аліменти на утримання ОСОБА_2 в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача на місяць на період догляду за дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи стягнення з моменту звернення з позовом до суду до досягнення дитиною віку трьох років.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 09 листопада 2019 року (а. с. 6) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).

Згідно довідки СТ «Зоря» від 26 листопада 2023 року, ОСОБА_2 та двоє її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживають в будинку по АДРЕСА_3 (а. с. 12).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу про стягнення аліментів, оскільки у заявника та боржника наявний спір з приводу сплати аліментів на утримання дітей (а. с. 13).

Відповідачем надано копії квитанцій monobank про переказ грошових коштів за 2022 - 2023 роки із зазначенням одержувачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також копії квитанцій без зазначення одержувачів, з призначенням платежу «переказ особистих коштів» (а. с. 67 - 77), копію фіскального чеку за 13 грудня 2023 року щодо придбання продуктів харчування (а. с. 96).

Листом служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 06 червня 2023 року № 470 повідомлено ОСОБА_1 за наслідками розгляду його заяви від 22 травня 2023 року, що спеціалістом служби була проведена телефонна розмова з ОСОБА_2 задля встановлення місця перебування матері та малолітніх дітей, якою було заявлено, що наразі вона перебуває на відпочинку у Вінницькій області, проте повертатись за попередньою адресою місця проживання разом з дітьми не збирається, оскільки подала до суду позов про розірвання шлюбу та в подальшому планує проживати за адресою АДРЕСА_4 . Матері дітей було роз`яснено норми ст. 141 СК України, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Також матері дитини було наголошено щодо необхідності налагодження подальшої комунікації між батьками (а. с. 105).

Листом Бучанського РУП ВП № 5 ГУНП в Київській області від 30 червня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 на його звернення від 23 червня 2023 року щодо зникнення безвісти дружини та спільних дітей, що в ході розгляду його звернення факт зникнення ОСОБА_2 свого підтвердження не знайшов, оскільки остання разом з дітьми проживає на території Київської області, але категорично заперечила повідомляти її персональні дані до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу (а. с. 108).

Листом Бучанського РУП ВП № 5 ГУНП в Київській області від 25 вересня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 на його звернення з приводу встановлення місцезнаходження дружини і дітей, що дружина під час телефонної розмови відмовилась повідомляти своє місцезнаходження, повідомила, що з дітьми все гаразд (а. с. 111).

27 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій просив визначити порядок його участі у вихованні дітей, оскільки мати дітей ОСОБА_2 з травня 2023 року почала з невідомих причин перешкоджати йому у спілкуванні та побаченні з дітьми (а. с. 112).

Листом Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 , що спеціалістами служби встановлено відсутність ОСОБА_2 та малолітніми дітьми за адресою АДРЕСА_5 , що підтверджується актом від 05 липня 2023 року (а. с. 113, 115).

На а. с. 97 - 101 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , у якій відповідач просить ОСОБА_2 узгодити з ним спосіб, місце, дату та час витрачання грошових коштів (державних виплат за призначенням «Соціальна допомога при народженні дитини»), які надходять на його картковий рахунок, за їх цільовим призначенням; копія виписки АТ КБ «ПриватБанк» та докази направлення заяви на адресу ОСОБА_2 листом з оголошеною цінністю, а також на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_3

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, в якому просив визначити місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 116 - 132); провадження в даній справі № 369/12702/23 відкрито ухвалою від 14 серпня 2023 року (а. с. 139).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітніх дітей, які проживають з матір`ю, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем.

Апеляційний суд частково враховує доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутній акт обстеження житлово-побутових умов від 08 червня 2023 року, складений за участі сусідів за адресою фактичного проживання ОСОБА_2 , на підставі якого, серед інших доказів, судом першої інстанції встановлено проживання дітей разом з позивачем та перебування на її утриманні.

Разом із тим, обставини проживання дітей з позивачем підтверджуються також іншим доказом, наявним у справі - довідкою СТ «Зоря» від 26 листопада 2023 року, згідно якої, ОСОБА_2 та двоє її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживають в будинку по АДРЕСА_3 (а. с. 12), а також фактично не заперечуються самим відповідачем, який у відзиві вказував, що позивач з дітьми в квітні 2023 року виїхала в невідомому напрямку, та надав до відзиву серед інших доказів копію позовної заяви до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком (а. с. 116 - 138).

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, справа № 369/12702/23, було залишено без розгляду ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року за заявою позивача (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119668959).

Відтак, посилання суду на акт обстеження житлово-побутових умов від 08 червня 2023 року, відсутній в матеріалах справи, не є саме по собі підставою для скасування судового рішення, передбаченою ст. 376 ЦПК України, оскільки обставина проживання дітей з позивачем встановлена на підставі не лише вказаного акту, а із сукупності доказів, наявних у справі, відтак це не призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції аргументує оскаржуване рішення проведеним аналізом зібраних доказів, яких в переважній більшості не міститься в справі взагалі, з огляду на те, що ОСОБА_1 не конкретизовано, які, на його думку, докази в матеріалах справи відсутні, і оскільки з дослідження матеріалів справи це не підтверджується.

Крім того, відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дітей даного віку, які проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні, та за відсутності надання сторонами інших доказів щодо обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання дітей, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 листопада 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, та в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання дружини до досягнення молодшою дитиною трьох років, при цьому в доводах апеляційної скарги заперечень проти такого розміру аліментів відповідачем не наведено.

Апеляційний суд погоджується з таким розміром аліментів, що є необхідним та достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дітей і утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, а також дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дітей та їх гармонійного розвитку.

Апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги відповідача по суті спору в основному зводяться до наявності між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей та участі батька у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, оскільки позивач створює йому перешкоди в цьому.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання спільних дітей не звільняє відповідача від обов`язку брати участь в утриманні спільних дітей.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято докази, надані відповідачем на підтвердження обставин створення перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми, оскільки такі докази не є належними в межах даного позову про стягнення аліментів, і мають досліджуватися судом у випадку пред`явлення ОСОБА_1 відповідного позову про усунення перешкод в спілкуванні з дітьми та визначення порядку і способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Такі дії суду відповідають положенням п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, відповідно до якої у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції проігнорував заперечення відповідача, підтверджені належними та допустимими доказами, та не мотивував їх відхилення.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги щодо добровільної участі ОСОБА_1 в утриманні дітей. Разом із тим, оскільки така допомога надається на розсуд відповідача і не є обов`язковою, для її стягнення у випадку припинення сплати грошових коштів немає законних засобів примусу, позивач має право стягнути із відповідача на свою користь аліменти в судовому порядку навіть у випадку добровільної їх сплати.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що посилання відповідача на здійснення ним перерахувань грошових коштів на рахунок позивача у 2022 та 2023 роках не спростовують висновків суду щодо наявності у відповідача обов`язку утримувати дітей та дружину, в тому числі після звернення з позовом до суду.

Отже, наданим відповідачем в цій частині доказам судом першої інстанції також було надано належної оцінки, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо заперечення таких обставин.

Апеляційний суд не погоджується з безпідставними доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції встановлено обставини непроживання сторін на сьогоднішній день однією сім`єю понад півроку, з огляду на відсутність в мотивувальній частині рішення таких висновків. Натомість судом правильно встановлено, що на ці обставини в позові посилалася ОСОБА_2 , однак їх правильність судом не перевірялась, оскільки вказані обставини не входять до предмету доказування в позові про стягнення аліментів.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, відхиливши клопотання відповідача від 06 травня 2024 року про відкладення розгляду справи та розглянувши справу без участі відповідача, грубо порушив право відповідача на доступ до правосуддя, принцип змагальності сторін в судовому процесі та їх рівності перед законом та судом, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частинами 1 - 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відкладення розгляду справи.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що відповідач скористався правом відзиву на позовну заяву, в якому висловив свої заперечення проти вимог позивача, та про запобігання затягування розгляду справи, який триває з грудня 2023 року.

Також апеляційний суд враховує, що представник позивача висловив заперечення проти повторного відкладення розгляду справи (а. с. 186).

Отже, процесуальні права відповідача були в належній мірі дотримані судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.