ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 278/1646/15-ц

провадження № 61-7186св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року у складі судді Татуйко Є. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М. та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у тому ж складі колегії суддів, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило найменування на Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRZ0GK00003570 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 48 805 доларів США з кінцевим терміном повернення до28 січня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 29 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за якими поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань щодо сплати кредиту, процентів, комісії та неустойки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 07 травня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 74 699,06 доларів США, що еквівалентно 1 570 174,24 грн, з яких: 36 142,46 доларів США - тіло кредиту; 18 637,99 доларів США - проценти; 3 010 доларів США - комісія за користування кредитом; 16 908,61 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, однак у подальшому ухвалою цього суду від 06 травня 2021 року це заочне рішення було скасоване.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реалізації права кредитора на стягнення заборгованості в судовому порядку має передувати реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та підпункту 2.3.3 Кредитного договору, яким сторони передбачили право банку на власний розсуд змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за користування ним, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. Зобов`язання, передбачене цим підпунктом, повинно бути виконане позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання відповідної письмової вимоги від банку.

З огляду на викладене суд виснував, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало вказані вимоги законодавства та умови Кредитного договору, то його позов є передчасним.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, яка виникла станом на 07 травня 2015 року за Кредитним договором, на загальну суму 58 623,59 доларів США, що еквівалентно 1 593 007,29 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 33 976,44 доларів США; заборгованість за процентами в сумі 13 400,87 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання договірних зобов`язань у розмірі 11 246,28 доларів США.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином умов Кредитного договору, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, і 13 травня 2015 року позивач направив позичальнику та поручителю повідомлення від 07 травня 2015 року № 30.1.0.0/20-163 про погашення простроченої заборгованості за Кредитним договором не пізніше п`яти днів з дати отримання цього повідомлення. Тому висновок суду першої інстанції про передчасне пред`явлення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» є помилковим.

За період користування кредитними коштами основний боржник здійснив часткові платежі на погашення суми кредиту, однак заборгованість за Кредитним договором у повному обсязі не погашена.

При визначенні розміру заборгованості за Кредитним договором суд апеляційної інстанції не взяв до уваги наданий банком розрахунок, а виходив з умов Кредитного договору та виписки по рахунку і дійшов висновку про стягнення заборгованості, яка станом на 07 травня 2015 року складала 58 623,59 доларів США (що еквівалентно 1 593 007,29 грн), в тому числі: заборгованість за тілом кредиту в сумі 33 976,44 доларів США; заборгованість за процентами у розмірі 13 400,87 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором у сумі 11 246,28 доларів США.

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2022 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Хільчевським С. О. , задоволено частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не обґрунтував належним чином своїх висновків та не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не дослідив наданих сторонами доказів, не з`ясував, чи є наданий ОСОБА_1 кредит споживчим, чи є підстави для застосування до спірних правовідносин частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, чи змінив банк строк виконання основного зобов`язання з дотриманням вимог закону та умов Кредитного договору та чи виникло у зв`язку з цим у позивача право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. За таких обставин суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості в обсязі, визначеному в оскаржуваній постанові.

Крім того, суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки і не зробив висновків з приводу аргументів представника ОСОБА_2 - адвоката Хільчевського С. О. про припинення поруки з підстав, передбачених частинами першою, четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також не звернув уваги на умови пункту 12 договору поруки від 29 січня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , яким передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку.

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором і Житомирський апеляційний суд своєю постановою від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц скасував заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом із тим, частина десята статті 11 Закону № 1023-XIIв редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення у серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінило визначений Законом № 1023-XII(у відповідній редакції) порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Колегія суддів також зазначила, що в матеріалах цієї справи відсутні докази, які підтверджують отримання відповідачами вимоги позивача про дострокове повернення кредиту за Кредитним договором. Крім того, банк звернувся до суду з цим позовом до збігу строку, передбаченого умовами Кредитного договору.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у позивача не виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, оскільки банк не змінив строк виконання основного зобов`язання з дотриманням вимог Закону № 1023-XII (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року) та умов Кредитного договору.

Таким чином, оскільки апеляційний суд відмовляє в позові банку з інших підстав, то не мають правового значення та судом не перевіряються доводи відповідача про припинення поруки ОСОБА_2 .

Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року заяву ОСОБА_1 , подану представником Хільчевським С. О. , про розподіл судових витрат задоволено.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 308 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як слідує із резолютивної частини постанови від 29 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд, залишивши без змін рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року, не вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду його касаційної скарги у Верховному Суді, а тому наявні підстави для стягнення з позивача на користь названого відповідача сплаченого ним судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 7 308 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У липні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, а у вересні 2022 року - на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, в яких просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20, від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, оскільки банк звертався до суду не тільки з вимогою про дострокове повернення кредиту, а й з вимогою про стягнення заборгованості за користування кредитом, час сплати якої настав відповідно до умов Кредитного договору.

Крім того, суди попередніх інстанцій безпідставно вказали, що відповідачі не отримували вимогу банку про виконання прострочених зобов`язань, оскільки така вимога міститься в матеріалах справи, тоді як відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Вказує, що апеляційним судом не був врахований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, з приводу того, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Також суди попередніх інстанцій не врахували належним чином умови підпункту 2 пункту 2.3.3 Кредитного договору, який наділяє позивача правом змінювати умови цього договору, у тому числі щодо строків дострокового повернення кредиту за зверненням позивача до відповідача.

Скасування основного рішення має тягнути за собою втрату сили додатковим рішенням, зокрема, відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі».

Відзив на касаційні скарги не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року і витребувано матеріали цієї справи із Житомирського районного суду Житомирської області.

31 серпня 2023 року справа 278/1646/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 553/1501/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року справу 278/1646/15-ц передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року справу повернуто Верховному Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для продовження розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Встановлено, що 29 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 48 805 доларів США, з яких 43 000 доларів США - на купівлю житла і 5 805 доларів США - на сплату страхових платежів, на строк до 28 січня 2027 року та зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлені договором (том 1 а. с. 13-15).

У пункті 7.1 Кредитного договору сторони погодили базову відсоткову ставку в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1,2 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту, винагороду за проведення додаткового моніторингу.

Згідно з пунктом 2.3.1 Кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленим Національним банком України на момент укладення цього договору, зміні облікової ставки Національного банку України, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

У підпункті 2.3.3. Кредитного договору сторони передбачили право позивача вимагати дострокове повернення всього кредиту, сплату процентів за фактичний період користування кредитом та інших платежів за цим договором у разі прострочення позичальником виконання зобов`язання. Зобов`язання, передбачене цим підпунктом, повинно бути виконане позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги від кредитора.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань 29 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання зобов`язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (том 1 а. с. 18).

ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 07 травня 2015 року склала 74 699,06 доларів США, що еквівалентно 1 570 174,24 грн, з яких: 36 142,46 доларів США -заборгованість за тілом кредитом; 18 637,99 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 010 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 16 908,61 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань (том 1 а. с. 5-8).

13 травня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення від 07 травня 2015 року № 30.1.0.0/20-163, в якому вимагало від позичальника та поручителя в термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість, а в разі несплати простроченої заборгованості в зазначений строк - повернути суму кредиту в повному обсязі, а також - нараховані проценти та штрафні санкції (том 1 а. с. 10, 11).

В матеріалах цієї справи відсутні докази про отримання відповідачами вищевказаної вимоги банку про дострокове повернення кредиту.

Апеляційним судом також встановлено, що заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року у справі № 278/1837/14-ц задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Стягнено з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 56 054,41 доларів США, з яких: 36 024,70 доларів США - тіло кредиту; 11 845,06 доларів США - проценти; 1 806 доларів США - комісія; 6 378,63 доларів США - пеня.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Хільчевського С. О . Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2021 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц визнано неподаною та повернуто заявнику.

Сплата відповідачами будь-якої заборгованості боржника, заявленої позивачем у його позові в межах цієї судової справи, після його звернення до суду судами не встановлена.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку послався заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), на яку також міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом Українивід 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13 (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що:

- усерпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже зверталося до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором, однак Житомирський апеляційний суд постановою від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц скасував заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову через його передчасність, а саме, у зв`язку з невиконанням банком вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XIIу редакції, чинній до 10 червня 2017 року, щодо направлення позичальнику досудової вимоги, а відтак, звернення з таким позовом, який судом визнано передчасним, не змінило порядок, умови і строк дії Кредитного договору, оскільки встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала;

- у підпункті 2.3.3 Кредитного договору сторони передбачили, що зобов`язання з погашення простроченого тіла кредиту та процентів за користування ним повинно бути виконане протягом 30 календарних днів саме з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги, а не її направлення кредитором;

- звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження факту отримання відповідачами вимоги від 07 травня 2015 року про сплату простроченої кредитноїзаборгованості, у разі невиконання якої банк мав намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» порушило визначений частиною десятою статті 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та підпунктом 2.3.3 Кредитного договору порядок направлення та вручення позичальнику і поручителю досудової вимоги, що не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки у даному випадку встановлена Кредитним договором умова дострокового повернення кредиту не настала.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що банк звертався до суду не тільки з вимогою про дострокове повернення кредиту, а й з вимогою про стягнення заборгованості за користування кредитом, час сплати якої настав відповідно до умов Кредитного договору, а тому суд апеляційної інстанції неправильно застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів кредитну заборгованість без зазначення її складових, які б окремо стосувалися сум простроченого боргу за тілом кредиту, процентами, комісією тощо, і сум боргу, строк виконання яких ще не настав (строкового боргу за тілом кредиту, процентами, комісією тощо), враховуючи, що у Кредитному договорі термін повернення кредиту визначено до 28 січня 2027 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанційбезпідставно не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20, від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20 вказано, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Однак висновки у вказаних справах і у справі, яка переглядається, а також предмети позовів і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Так, у справі № 800/547/17 предмет позову становили вимоги про визнання протиправними і скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; у справі № 913/879/17 - про визнання договору оренди землі поновленим; у справі № 24/260-23/52-б - про витребування майна, скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити дії у межах справи за заявою про банкрутство. У справі № 910/6835/20 вирішувалося питання про визнання юридичної особи банкрутом, а у справі № 10/249-10/19 предметом касаційного оскарження була ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Аргументи касаційної скарги про те, що у серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже зверталося до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, а тому слід вважати, що на час такого звернення настав строк виконання Кредитного договору в повному обсязі, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у вищенаведених постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), не заслуговують на увагу, оскільки Житомирський апеляційний суд своєю постановою від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц скасував заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до позичальника ОСОБА_1 через його передчасність, а саме, у зв`язку з невиконанням банком вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XIIу редакції, чинній до 10 червня 2017 року, та підпункту 2.3.3. Кредитного договору щодо направлення позичальнику досудової вимоги, а відтак, звернення з таким позовом, який судом визнано передчасним, не могло змінити порядок, умови і строк дії Кредитного договору, оскільки у такому випадку встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і їх висновки не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник у касаційних скаргах.

Щодо розподілу судом апеляційної інстанції судових витрат

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (стаття 384 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) міститься висновок про те, що згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом з тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Таким чином, оскільки за результати нового розгляду цієї справи остаточне судове рішення (постанову від 29 червня 2022 року), яким підтверджено висновок суду першої інстанції про відмову у позові, ухвалив апеляційний суд, то саме на цей суд було покладено обов`язок вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Отже у справі, яка переглядається, постановляючи оскаржувану додаткову постанову, апеляційний суд правильно виходив з того, що за результатами розгляду справи по суті у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, тому з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати, понесені ним на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційних скаргах підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційних скаргах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачВ. В. Пророк
Судді:А. І. Грушицький
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров

Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Петровим Є. В.