Справа № 953/8191/24
Провадження № 2/953/3527/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2024 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Глос М. Л.,

за участю секретаря Сороченко М. О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського районного суду м. Харкова у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2024 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, про що складено актовий запис № 598, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, почуття любові й поваги одне до одного втрачено. Поновлення стосунків і подальше спільне життя позивачка вважає неможливим. Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 11 вересня 2024 року Київський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій також висловилася про підтримку позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає лише за умови визначення судом місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ним. В обґрунтування зазначеного послався на своє право як батька спілкуватися з дитиною, право й обов`язок брати участь у її вихованні. Наголошував, що дружина впродовж багатьох років не працює, він займається підприємницькою діяльністю, від якої отримує достатній дохід, і повністю матеріально забезпечує сім?ю. На підтвердження цих обставин надав суду податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особипідприємця за 2023 рік, а також банківську інформацію про рух коштів на своєму картковому рахунку щодо регулярного здійснення ним грошових переказів на рахунки дружини та синів. Звертав увагу ОСОБА_1 і на те, що він постійно піклується про свого сина ОСОБА_5 , створює йому всі необхідні умови для навчання і розвитку, регулярно проводить дозвілля спільно з ним і бажає надалі брати активну участь у житті дитини. Крім цього, відповідач зазначив, що вважає за необхідне вирішення судом питання про поділ спільного майна подружжя: активи, право власності на які було оформлено на дружину, залишити їй, а право власності на решту майна визнати за ним.

Заслухавши думку відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав.

Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, про що складено актовий запис № 598, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ( а. с. 3).

Від шлюбу подружжя має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дані обставини підтверджені свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 30 жовтня 2002 року та серії НОМЕР_3 від 14 березня 2013 року, у яких позивачка зазначена матір`ю, а відповідач батьком (а. с. 5, 6).

Суд установив, що сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть. На переконання позивачки, відновлення стосунків і подальше спільне життя є неможливим. Вжиття заходів для примирення сторони не вважають необхідним і доцільним.

Відповідно до ст. 51 Конституції України і ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування до шлюбу не допускається.

У частині 3 ст. 56 СК України закріплено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження або припинення згідно з частиною 4 цієї ж статті є неприпустимим як порушення права дружини і чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають суттєве значення.

Враховуючи викладене суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу між сторонами є неможливим і суперечитиме інтересам позивачки. З огляду на зазначене позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Як унормовано ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до дослідженого судом свідоцтва про шлюб при його реєстрації позивачка змінила прізвище на прізвище чоловіка на підставі ч. 1 ст. 35 СК України.

У позовній заяві ОСОБА_2 просить після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 », що узгоджується з вимогами ст. 113 СК України.

Оцінивши доводи відповідача щодо визначення судом місця проживання з ним неповнолітньої дитини, а також про поділ спільного майна подружжя, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Разом із тим, відповідно до засади диспозитивності цивільного процесу, зміст якої розкрито у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство згідно зі ст. 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні процесуальні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як унормовано ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи згідно з частиною 2 цієї ж статті є: позовна заява, відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Вимоги позивача щодо предмета спору відповідно до приписів частин 1 і 2 статті 175 зазначеного вище Кодексу викладаються у позовній заяві, яка подається до суду у письмовій формі і повинна містити відомості, вказані у частинах 36 цієї статті.

Відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву на підставі ст. 193 ЦПК України. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Зустрічна позовна заява згідно з ч. 1 ст. 194 ЦПК України подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову і повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу, зокрема бути викладеною виключно у письмовій формі.

Виходячи з наведеного питання про визначення місця проживання дитини, а також про поділ спільного майна подружжя суд вправі вирішувати лише у порядку розгляду позовних вимог сторін, викладених у позовній заяві чи зустрічній позовній заяві встановлених законом процесуальної форми та змісту. Наведені нормативні вимоги покликані забезпечити належну організацію цивільного судочинства, чітко окреслити межі судового розгляду і створити кожній стороні необхідні умови для захисту своїх прав і законних інтересів шляхом висловлення заперечень проти вимог, доводів та аргументів процесуального опонента у строк, встановлений законом або судом з моменту отримання нею відповідної заяви протилежної сторони по суті справи.

У позовній заяві ОСОБА_2 не заявляє вимог, пов`язаних із вирішенням судом питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу. У мотивувальній частині відповідної заяви позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу неповнолітній син ОСОБА_4 залишиться проживати разом із нею, спору щодо визначення місця проживання дитини вони з відповідачем не мають.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом пред`явити зустрічний позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із ним, а також про поділ спільного майна подружжя, у порядку, визначеному ст. ст. 193, 194 ЦПК України. Водночас суд роз`яснював відповідачу право пред`явити такий позов в ухвалі про відкриття провадження у справі від 11 вересня 2024 року, а також усно у судовому засіданні. Після роз`яснення відповідного права, порядку його реалізації та уточнення судом позиції відповідача ОСОБА_1 повідомив, що пред`являти зустрічний позов не бажає.

За таких обставини суд не має правових підстав приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини, а також про поділ спільного майна подружжя у межах даної справи. Вирішення судом вимог відповідача, заявлених у позапроцесуальний спосіб, призвело б до порушення прав і законних інтересів позивачки, а також засад рівності сторін, змагальності і диспозитивності судового процесу.

З огляду на викладене суд, розглядаючи справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, не вирішує питань про визначення місця проживання дитини, а також про поділ спільного майна подружжя.

Разом із тим, відповідач не позбавлений права окремо звернутися до суду з відповідним позовом (позовами) за наявності підстав вважати, що його права та законні інтереси порушуються, не визнаються чи оспорюються позивачкою або іншими особами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.

Зазначені вище витрати у даній справі складаються лише з суми судового збору, сплаченого ОСОБА_2 у розмірі 1 211 грн. 20 коп. (а. с. 1).

Як унормовано ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене суд, задовольняючи позов у повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору.

. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 111, 112, 114 СК України, ст. ст. 141, 206, 258-259, 268, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , зареєстрований 14 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, про що складено актовий запис № 598, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Після розірвання шлюбу відновити позивачці дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду у 30-денний строк з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя: М. Л. Глос