ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/5123/23
Номер провадження 22-ц/818/1122/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в складі судді Крівцова Д.А. у справі № 643/5123/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за вказані комунальні послуги не здійснює, внаслідок чого у відповідача перед позивачем за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 50180,54 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання в розмірі 50180,54 грн, а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року позов КП «ХТМ» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 44700,65 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2390,90 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що несвоєчасна оплата заборгованості за послуги теплопостачання призвела до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку. З урахуванням строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, заборгованість підлягає стягненню за період з 12 березня 2017 року по 30 квітня 2023 року в розмірі 44700,65 грн.

19 січня 2024 року адвокат Шинкарьов Сергій Анатолійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивач є власником квартири та зареєстрований за її адресою за місцем проживання, що підтверджується даними паспорта позивача та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41918041 від 07 серпня 2015 року. Зазначає, що дії відповідача є шахрайськими, оскільки останні нараховують йому вартість послуг з централізованого опалення/теплопостачання, які фактично не надаються, оскільки у належній йому квартирі демонтовані мережі (системи) централізованого опалення.

Позивачем КП «ХТМ» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 письмового відзиву не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2015 року належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова (а.с.5), та є споживачем послуг з теплопостачання, які надає позивач за вказаною адресою, оскільки на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 в КП «Харківські теплові мережі» (а.с.4).

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон № 1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями частин 1, 2 та 3 статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 ст. 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

КП «ХТМ» з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2023 року відповідачу по справі надавались послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, з огляду на що відповідач повинен оплатити надані послуги.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2023 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідач оплату послуг здійснював не в повному обсязі, в зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 50180,54 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.

Визнання відповідачем договірних відносин із КП «ХТМ» підтверджується розрахунком позивача, де зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачу послуг, їх вартість, згідно встановлених тарифів, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати (а.с.4).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є обґрунтованими.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до вимог КП «ХТМ» (а.с.25).

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина 1 статті 257 ЦК України).

Суд першої інстанції, врахувавши заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності та встановивши, що в даній справі відсутні підстави для застосування положень статті 264 ЦК України, вірно зазначив, що позов підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що КП «ХТМ» звернулося до суду 15 червня 2023 року з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2023 року. Відтак, частина позовних вимог стосується стягнення заборгованості за період, щодо якого сплив строк позовної давності.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що розглядати позовні вимоги КП «ХТМ» слід в межах позовної давності, за період з 12 березня 2017 року по 30 квітня 2023 року.

Колегія суддів вважає вірним перерахунок, здійснений судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням застосування строків позовної давності, доказами підтверджується, що заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем з 12 березня 2017 року по 30 квітня 2023 року становить суму в розмірі 44700,65 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, що дії відповідача є шахрайськими, оскільки останні нараховують йому вартість послуг з централізованого опалення/теплопостачання, які фактично не надаються, оскільки у належній йому квартирі демонтовані мережі (системи) централізованого опалення, апеляційний суд зазначає наступне.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, в якому просив визнати неправомірними дії КП «Харківські теплові мережі» з нарахування сум за відсутності послуги централізованого опалення в квартирі АДРЕСА_1 з 01 листопада 2019 року.

Так, згідно відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року у справі № 643/2627/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними відмовлено, постановою Харківського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року було залишено без змін.

Під час розгляду справи № 643/2627/19 судом було встановлено, що ОСОБА_1 самостійно здійснив демонтаж радіаторів центральної системи опалення в своїй квартирі, що підтверджено в судовому засіданні сторонами по справі, фотознімками, актом, та показами свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також оглянутим судом відеозаписом з DVD диску, який долучений позивачем до матеріалів справи. При цьому судом зазначено, що матеріали справи не містять доказів, зокрема, відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання.

Крім того, як вбачається з відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року у справі № 643/3155/23 у задоволенні позовних вимог адвоката Шинкарьова С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про захист прав споживачів відмовлено, постановою Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року було залишено без змін.

Під час розгляду справи № 643/3155/23, судом першої інстанції встановлено, не спростовано відповідачем, що квартира від мережі централізованого опалення відключена самовільно, що не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією, а тому доводи позивача відносно того, що відповідач незаконно нараховує йому плату за послуги з теплопостачання та зобов`язаний здійснити перерахунок вказаної плати - не знайшли свого підтвердження.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем оплати за послуги з теплопостачання через фактичне невикористання ним цих послуг у зв`язку з відсутністю приборів опалення у квартирі, оскільки ним порушено встановлений Правилами порядок відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів.

За приписами ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний: за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини: дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; своєчасно проводити підготовку житлового будинку, помешкання (в якому він проживає або належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо - зимовий період.

Відповідно до п.4 та п.5 ст.319 ЦК України власність зобов`язує, орієнтуючи власника на те, що кожен з них не лише має суб`єктивні права, але й несе відповідальність перед громадою та суспільством за належне використання цих прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Згідно за ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 383 ЦК України також зазначено, що власник житла повинен використовувати належне йому майно (квартиру, будинок) за цільовим призначенням, тобто для проживання. забезпечувати його схоронність, утримувати у належному санітарному та технічному стані, утримуватись від руйнування або псування , підвищувати благоустрій житла та ін. Ремонт та інші зміни власник має право проводити, якщо вони не призведуть до порушень або обмежень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог та правил експлуатації будинку.

Отже, саме відповідач зобов`язаний підтримувати систему централізованого опалення в квартирі у належному стані.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов згідно зі ст.525 ЦК України не допускається, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Тому позивач мав право проводити нарахування, навіть, за умови фактичного неотримання відповідачами послуг з теплопостачання при самовільному відключенні від мереж центрального теплопостачання, тобто в разі неотримання послуги споживачем з його вини.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що відповідачем в односторонньому порядку порушені умови договору, який фактично був укладений згідно відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідно до якого позивачем, як було встановлено, фактично надавалася послуга з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки він самовільно, без законних підстав відключив свою квартиру від мереж централізованого опалення, що не є підставою для зупинення договору та звільнення або зменшення плати за теплову енергію.

Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходить із відсутності підстав для звільнення відповідача від оплати спожитих послуг, що надавалися позивачем, оскільки відповідачем не надано належних доказів звернення до позивача з метою складання акту-претензії щодо неналежного виконання житлово-комунальних послуг.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що між сторонами не укладався договір про надання житлово-комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок НОМЕР_1 було відкрито на ім`я ОСОБА_1 . Факт відсутності договору про надання житлово - комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції також не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина