"20" листопада 2024 р. Справа № 363/4226/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

20 листопада 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Рукас О.В.;

за участю секретаря судових засідань Онопрієнка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Димерської селищної ради (адреса місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Соборна, буд. 19; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 . За свого життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своїй онуці ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . За життя ОСОБА_4 право власності на житловий будинок у встановленому законодавством порядку не оформлював.

На момент смерті спадкодавця ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_2 , де до моменту смерті і проживав ОСОБА_4 .

Після смерті дідуся ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фої Л.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При цьому ОСОБА_2 подала заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщини.

Однак 09.07.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області було винесено постанову, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на заповітом у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини та відсутністю доказів постійного проживання разом зі спадкодавцем. Внаслідок цього ОСОБА_1 у позасудовому порядку позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на вищезазначений житловий будинок у порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4 .

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В.

Ухвалою суду від 26.08.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Купрієнко В.С. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення. До судового засідання від представника позивача надійшло клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача та надано згоду на ухвалення заочного рішення.

У судове засідання представник відповідача Димерської селищної ради не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет Димерської селищної ради, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками з автоматизованої системи документообігу суду. Про причини неявки представник відповідача не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від сторони відповідача не надходило.

Таким чином, Димерська селищна рада була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду.

У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 не з`явилися, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення шляхом вручення судових повісток за адресою її проживання. Про причини неявки ОСОБА_2 не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі про відкладення судового засідання, від неї не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на подане стороною позивача клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки представник Димерської селищної ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частинами першою, другою та шостою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (Постанова КЦС ВС від 26.04.2023 року у справі № 204/1052/20).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

У постанові КЦС ВС від 01.07.2020 року у справі № 222/1109/17 було зроблено висновок, що при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 23.10.1951 року (а.с. 66) судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , про що Глібівською сільською радою Димерського району Київської області складено відповідний актовий запис № 28. Батьком ОСОБА_5 зазначається ОСОБА_4 , мати ОСОБА_6 .

З свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 (а.с. 66) судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , у зв`язку з цим змінила прізвище на « ОСОБА_3 ». Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишила своє шлюбне прізвище.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 20.05.1970 року (а.с. 8) судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_8 , про що Козаровицькою сільської радою Києво-Святошинського району Київської області складено відповідний актовий запис № 20. Батьками ОСОБА_8 зазначаються ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 03.11.1990 року (а.с. 9) судом встановлено, що 03.11.1990 року між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 5892. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_10 ».

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є рідною донькою третьої особи ОСОБА_2 , яка, у свою чергу, була рідною донькою ОСОБА_4 . Тобто, ОСОБА_1 була онукою ОСОБА_4 .

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 віл 25.08.2023 року (а.с. 10) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області складено відповідний актовий запис № 227.

За результатами дослідження заповіту, зареєстрованого в реєстрі № 72 від 03.11.2015 року (а.с. 11) судом встановлено, що за свого життя ОСОБА_4 склав вказаний заповіт, яким на випадок смерті розпорядився всім своїм майном на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За результатами дослідження Будинкової книги (а.с. 16-21), технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 22-24), довідки Димерської селищної ради № 259/17-23 від 22.09.2022 року (а.с. 14) судом встановлено, що ОСОБА_4 за життя на праві приватної власності належало нерухоме майно у виді житлового будинку АДРЕСА_2 .

За результатами дослідження спадкової справи № 36/2024 року (а.с. 58-68), заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , судом підтверджено, що на момент смерті ОСОБА_4 був чинним заповіт № 72 від 03.11.2015 року, яким ОСОБА_4 все своє майно заповів на користь ОСОБА_1 . Крім того, з матеріалів спадкової справи судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_1 . У свою чергу, ОСОБА_2 подала заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині. Будь-яких інших спадкоємців як за законом, так і за заповітом немає. Видача свідоцтв про право на спадщину не здійснювалося.

З постанови приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фої Л.А. від 09.07.2024 року (а.с. 13) судом встановлено, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю доказів постійного проживання зі спадкодавцем.

У той же час, за результатами дослідження матеріалів справи, зокрема, акту № 2795/П-А від 07.08.2024 року, виданого депутатом Димерської селищної ради ОСОБА_11 (а.с. 15), Будинкової книги (а.с. 16-21) судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована за адресою, відмінною від адреси проживання померлого ОСОБА_4 , однак при цьому ОСОБА_1 фактично проживала разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_1 здійснила також поховання ОСОБА_4 . Тобто, ОСОБА_1 постійно проживала разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Зворотного учасниками справи не доведено, а судом не встановлено.

Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року - необґрунтованою є практика місцевих судів щодо визнання поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини фактичним користуванням і володінням майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього свідчить про прийняття спадкоємцем спадщини та виключає необхідність встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

За результатами повного, всебічного дослідження матеріалів справи суд вважає доведеним, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов належний йому за життя на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_2 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів на користь ОСОБА_1 . На момент смерті ОСОБА_4 за однією адресою з ним постійно проживала ОСОБА_1 , на користь якої і складений заповіт щодо всього спадкового майна, а також ОСОБА_2 , яка відмовилася від обов`язкової частки у спадщині. Будь-яких інших спадкоємців, які б зверталися з заявою про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом, немає.

З урахуванням вищевикладеного, суд також приходить до висновку, що спадкоємцем у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину відповідно до приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Однак належним чином реалізувати свої спадкові справа у нотаріальному порядку ОСОБА_1 позбавлена можливості, у зв`язку з чим є потреба в судовому захисті її прав.

У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи відсутність клопотань про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність залишення понесених судових витрат за сторонами справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Димерської селищної ради (адреса місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Соборна, буд. 19; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно у виді житлового будинку АДРЕСА_2 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складено і проголошено

Позивач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач:

Димерська селищна рада (адреса місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Соборна, буд. 19; ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя О.В. Рукас