УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 686/29307/23

провадження № 61-3367ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого

діє ОСОБА_2 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна та припинення права на частку в спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна

та припинення права на частку в спільному майні.

ОСОБА_1 зазначив, що з 06 серпня 2010 року він перебуває з ОСОБА_3

у зареєстрованому шлюбі. З січня 2023 року сторони не підтримують подружні відносини та не ведуть спільне господарство, наразі в суді знаходиться справа

про розірвання шлюбу між ними. За час шлюбу сторони придбали квартиру

АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 9 за тією ж адресою. Згідно з договором від 20 березня 2023 року сторони визначили, що їх частки у праві власності на спільну квартиру та нежитлове приміщення є рівними, проте між ними не досягнуто домовленості

про користування спірним майном. З огляду на неможливість поділу спільної квартири та нежитлового приміщення в натурі, єдиним способом захисту прав

та інтересів позивача є стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації вартості

частки цього майна.

На час розгляду справи в суді ринкова вартість спірної квартири становить

1 586 826 грн, а ринкова вартість спірного нежитлового приміщення - 10 782 грн.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості

частки квартири АДРЕСА_1 ,

в розмірі 793 413 грн;

- припинити його право власності на частки цієї квартири;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості частки нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ,

в розмірі 5 391 грн;

- припинити його право власності на частки цього нежитлового приміщення.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні ОСОБА_3 частки квартири

АДРЕСА_3 .

На думку ОСОБА_1 , вказані заходи забезпечення позову відповідають предмету спору та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичне вирішення спору по суті, а спрямовані лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи. Підстави для застосування зустрічного забезпечення у цьому випадку відсутні, оскільки запропоновані заходи забезпечення позову не зумовлюють порушення прав та інтересів відповідача,

а тому такий вид забезпечення позову не може спричинити відповідачу збитки. Забезпечення позову шляхом накладення арешту не порушують принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 10 листопада 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на належні ОСОБА_3 частки квартири АДРЕСА_1 та на частки нежитлового приміщення

АДРЕСА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у справі.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада

2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1

у задоволенні заяви про забезпечення позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду належних і достатніх доказів про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а невжиття судом заходу забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на іншу

(не спірну) частину нерухомого майна, унеможливить таке виконання. Також

у справі відсутні докази того, що незабезпечення позову може ускладнити ефективний захист або поновлення охоронюваних законом прав або інтересів заявника.

07 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , через систему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року

у цій справі, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року та залишити в силі ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 листопада

2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2024 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику надати суду докази надсилання листом з описом вкладення учасникам справи касаційної скарги або доказів доставки їм касаційної скарги до зареєстрованих електронних кабінетів

в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

04 квітня 2024 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, до яких додано докази надсилання листом з описом вкладення учасникам справи касаційної скарги.

Таким чином недоліки касаційної скарги усунені.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- скасування судом апеляційної інстанції вжитих заходів забезпечення позову призвело до того, що наразі відповідач зможе відчужити, передати

чи розпорядитись в інший спосіб належним їй майном, а саме частиною квартири

АДРЕСА_1 та частиною нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , що матиме наслідком безпідставність заявлених до неї позовних вимог;

- суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Накладення арешту на спірне майно мало наслідком унеможливлення розпоряджатись ним та передати третім особам, разом з тим накладений арешт

не порушував прав відповідача, оскільки на можливість проживати

та користуватись квартирою та нежитловим приміщенням арешт не впливав.

Також судом апеляційної інстанції не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21),

від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 06 серпня 2010 року

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 грудня 2023 року.

20 березня 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали два договори

про визначення часток у спільній власності, посвідчені приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т. В. (зареєстровані

в реєстрах за № 571 та № 573), згідно з умовами яких сторони визначили,

що їх частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_3 , є рівними.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виник спір з приводу поділу вказаного нерухомого майна.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя

й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом

до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками,

які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права

чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється

для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна,

на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення

до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб

чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має

з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать

про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду

в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь

у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення

чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені,

на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов,

за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже,

при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову

не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог

є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Предметом спору у цій справі є поділ майна, що є у спільній частковій власності,

між співвласниками у спосіб присудження з одного співвласника на користь іншого співвласника грошової компенсації вартості належної йому частки у майні та припинення, у зв`язку з цим, права останнього на цю частку.

ОСОБА_1 пред`явив позов про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь грошових коштів, а тому застосований судом спосіб забезпечення позову у виді накладення арешту на майно відповідачки є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заява ОСОБА_1 містить відповідне обґрунтування необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, внаслідок чого підстави для повернення її заявнику відсутні.

Водночас ОСОБА_1 не надав суду належних і достатніх доказів про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а невжиття судом заходу забезпечення позову, зокрема, шляхом накладення арешту на іншу (не спірну) частину нерухомого майна, унеможливить таке виконання.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що у справі відсутні докази того, що незабезпечення позову може ускладнити ефективний захист або поновлення охоронюваних законом прав або інтересів заявника.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно виснував, що заява ОСОБА_1

про забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги цих висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене

з додержанням норм процесуального права.

Щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник цитує:

пункт 52 постанови Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі

№ 910/8482/18 (910/4866/21): «під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору; подібні правові позиції викладено у постановах Верховного суду від 14.08.2018 у справі

№ 916/10/18, від 13.10.2020 у справі №917/273/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 09.06.2021 у справі №10/5026/290/2011(925/1502/20);

при цьому такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним»;

пункт 31 постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі

№ 904/1934/23: «Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент

як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного

або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін»;

пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/22860/17 «……вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання».

Втім, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , не пояснює, яким чином судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не були враховані зазначені висновки, які мають загальний характер.

Доводи ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про неврахування висновків Верховного Суду зводяться до того, що саме на заявника (позивача) покладається тягар доказування необхідності застосування заходів забезпечення позову. Однак цим доводам було надано оцінку вище та вони не знайшли свого підтвердження.

У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що між сторонами існує спір щодо сплати орендної плати за користування земельними ділянками за відсутності укладених договорів оренди в розмірі

7 632 238,82 грн, а виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з обставинами наявності

у відповідача, присудженої до стягнення суми заборгованості. Також суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що, звертаючись до суду

з заявою про забезпечення позову, прокурором доведено, що статутний капітал відповідача складає лише 3 000 000 грн, що менше заявлених до відповідача позовних вимог, а також перебування частини майна відповідача під обтяженням на суму 72 203 000 грн, тобто наявність обставин, що в підсумковому висновку може свідчити про існування сумнівів щодо можливості виконання судового рішення у випадку стягнення з відповідача 7 632 238,82 грн орендної плати.

У справі № 904/1934/23 предметом позову є стягнення з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» боргу в сумі 2 055 311,23 грн, пені в сумі

37 201,13 грн, 3 % річних в сумі 31 927,71 грн та інфляційних втрат в сумі

113 143,71 грн.

Рішення судів у справі № 904/1934/23 мотивовані, зокрема, тим, що матеріали поданої заяви містять належні докази, що підтверджують спроби заявника стягнути заборгованість за спірним договором у судовому порядку, а також ухилення боржника від виконання вимог кредитора; враховуючи характер спору

та надані заявником на підтвердження заяви докази, є підстави для висновку,

що спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти боржника в межах суми основного боргу відповідає критеріям розумності, обґрунтованості та адекватності, є співмірним заходом із заявленими позивачем вимогами, вжиття якого сприятиме запобіганню порушень прав позивача на час вирішення спору в суді, а в разі задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду.

У справі № 753/22860/17 предметом позову є встановлення факту родинних відносин, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення розміру частки у цьому майні одного з подружжя, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсним заповіту.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів,

які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону небудь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у цій справі,

не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах Верховного Суду, оскільки висновки в цій справі не є суперечать висновкам, викладеним у справах

№ 910/8482/18 (910/4866/21), № 904/1934/23 та у справі № 753/22860/17.

Отже, Верховний Суд не вбачає невідповідності оскаржуваного судового рішення наведеним заявником висновкам, а доводи заявника зводиться до його незгоди

із оскаржуваним судовим рішенням про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить,

що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права

є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про стягнення грошової компенсації вартості частки майна та припинення права на частку в спільному майні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська