ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/10/20 Номер провадження 22-ц/814/1699/24Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Чудненка В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (як правонаступника померлої відповідачки ОСОБА_3 ), про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ спільного майна подружжя

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

03.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав:

- встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 1996 року до 14.09.2004;

- визнати за ним права власності на 1/2 частину подружнього майна, придбаного під час спільного проживання однією родиною, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , що складається з: будинку літ. А; кухні 3-1 пл. 11,0 м/кв, прихожої 3-2 пл. 10.1 м/кв, кімнати 3-3 пл. 16,2 м/кв, сіней 3-4 пл. 7,6 м/кв, санвузлу 3-5 пл. 4,8 м/кв, загальна площа 49 м/кв, житлова - 16,2 м/кв, господарські споруди: гараж літ. Б;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A6, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаного 14.01.2009.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що із ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2004, однак спільне проживання однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу почали з 1996 року. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Вказує, що всі значні придбання в сім`ї були оформлені на ім`я дружини. Весь час до 2004 року мешкали як подружжя, мали спільні плани на майбутнє, вели спільне господарство, купували і ремонтували спільне житло.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (як правонаступника померлої відповідачки ОСОБА_3 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Зазначив про порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи щодо майна, яке було придбано та побудовано до 2004 року.

Безпідставно суд відмовив і в задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним права власності на автомобіль, придбаний у 2009 році, тобто під час перебування у шлюбі.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

28.03.2024, поштовим відправленням від 26.03.2024, до апеляційного суду від представника відповідача, ОСОБА_2 , адвоката Чудненка В.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Щодо заявленого у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про поновлення процесуального строку для подачі до суду цього відзиву, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжено, а встановлений законом процесуальний строк поновлено.

У даному випадку, апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлено процесуальний строк десять днів для подачі відзиву на апеляційну скаргу, який підлягає обрахуванню з дня вручення копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Чудненко В.М. ознайомився з матеріалами справи та отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги 15.03.2024, про що у справі наявна розписка на заяві про ознайомлення з матеріалами справи. (а.с. 27 т. 3)

Процесуальний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу становив до 25.03.2024 включно.

Відзив поданий до суду засобами поштового зв`язку 26.03.2024, тобто строк для його подачі пропущений на один день.

Враховуючи нетривалість пропуску процесуального строку та поважність причини попуску перебування представника відповідача на лікарняному з 11.03.2024 по 25.03.2024, що доведено доданими до відзиву листками непрацездатності, у відповідності до ч. 2 ст. 127 ЦПК України, суд вважає продовжити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та прийняти відзив до уваги.

У відзиві зазначено, що вимоги позивача про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з 1996 по 14.09.2004 є неналежним способом захисту. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства побуту та бюджету, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Позивач не надав належних доказів, що спірний будинок набутий внаслідок спільної праці, чи доказів укладення угоди про створення спільної сумісної власності. Обставини істотного поліпшення нерухомості позивачем не підтверджені.

Також, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти, а у даному випадку площа спірного будинку була збільшена в результаті реконструкції. Також, позивачем не надано доказів введення спірного гаражу в експлуатацію.

З приводу поділу автомобіля зазначено, що позовні вимоги позивача в цій частині не містять намірів компенсації відповідачу 1/2 частини автомобіля, такої пропозиції від позивача відповідач протягом розгляду справи не отримував, а тому вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту в цій частині позовних вимог.

Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 14.08.2004, який між ними був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25.11.2019.

Згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_3 з 18.09.2001 є власницею 1/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 6 т. 1)

Згідно з технічним паспортом на будинок, виготовленим 22.07.2005 (а.с. 38-41 т. 2) до складу домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 входить жилий будинок літ. А-1 (по кв. АДРЕСА_2 ): кухня 3-1 пл. 11,0 м/кв, прихожа 3-2 пл. 10.1 м/кв, кімната 3-3 пл. 16,2 м/кв, сіни 3-4 пл. 7,6 м/кв, санвузол 3-5 пл. 4,8 м/кв; загальна площа 49,7 м/кв, житлова - 16,2 м/кв; господарські споруди: гараж літ. Б.

Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі у 2009 році був придбаний автомобіль AUDI A6, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 12 т. 1)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_2 (а.с. 2, 420 т. 2)

Ухвалою місцевого суду від 01.12.2021 (а.с. 48 т. 2) до участі у справі в якості правонаступника померлої відповідачки ОСОБА_3 залучено ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц, відповідно якої інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому юридичний факт спільного проживання може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Спірний житловий будинок був набутий у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, при цьому позивач з гр. ОСОБА_3 у шлюбі до 14.08.2004 не перебували.

Місцевий суд зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбано 18.09.2001 внаслідок спільної праці з померлою ОСОБА_3 , та що оформлення нерухомості на ОСОБА_3 є наслідком домовленості/угоди між ними. Відсутні докази, за наявності яких можливо встановити факт внесення позивачем певних коштів на спорудження чи придбання будь-яких будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку. Належних та достовірних доказів на доведення факту купівлі будинку та переліку виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості, періоду та часу виконання таких робіт позивачем суду не надано. Не надано жодного доказу введення в експлуатацію гаражу, виділеному в технічному паспорті літерою Б, та добудованого приміщення 3-5 площею 4,8 кв.м, реконструкції приміщення 3-1 площею 11 кв.м, що призвело до збільшення загальної площі будинку з 43 кв.м до 49,7 кв.м.

Щодо спірного автомобіля, місцевим судом зазначено, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування порушення його права, адже автомобіль AUDI, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходиться в його користуванні від дня, коли позивач за власної волі виїхав від ОСОБА_3 .

Обраний спосіб захисту шляхом визнання права власності на 1/2 частину подружнього майна позивачем ніяк необґрунтований.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_3 у період з 1996 року до 14.09.2004 року не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та з 01.01.2004 за змістом заявлених майнових вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а такий факт встановлюється з метою визнання права власності на вищевказане майно.

Враховуючи обставини справи, позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки спірний будинок являвся об`єктом купівлі в 2001 році, при цьому питання щодо кола сторін інвестиційного договору і свідоцтва про право власності на будинок позивачем не порушувалось, тому доведення внесення позивачем особистих коштів у придбання спірного нерухомого майна, визначення ступеня його участі працею у створенні спільної часткової власності має вирішуватися в межах цивільного спору. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.06.2022 у справі № 755/457/17-ц.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Щодо факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, придбане до реєстрації шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР. Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначено, що як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися .

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 з 18.09.2001 є власницею 1/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень: в будинку літ. А-1: кухня 3-1 пл. 11,0 м/кв, прихожа 3-2 пл. 10.1 м/кв, кімната 3-3 пл. 16,2 м/кв, сіни 3-4 пл. 7,6 м/кв, санвузол 3-5 пл. 4,8 м/кв, загальна площа - 49,7 м/кв, житлова - 16,2 м/кв. (технічний паспорт від 22.07.2005, № інвентаризаційної справи 7052). (а.с. 38-41 т. 2)

Встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю позивача з гр. ОСОБА_3 можливий лише з 01.01.2004 (з дати з набранням чинності Сімейним кодексом України), однак встановлення такого юридичного факту з 01.01.2004 по 14.09.2004 само по собі не буде мати юридичного значення для поділу спірного житлового будинку, оскільки він придбаний у 2001 році під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, який не передбачав такої підстави виникнення спільної власності на майно як факт придбання його у період спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу.

Позивач не довів підстав віднесення спірного будинку до спільної власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Як вбачається з матеріалів справи, після набуття ОСОБА_3 з 18.09.2001 права власності на житловий будинок в ньому була проведена реконструкція: до будинку була добудована комора розміром 1,86 на 2,63, в якій можливо обладнання санвузла (рішення виконкому Ленінської райради № 351 від 21.10.2003), побудовані сіни розміром 3 на 4,6 замість старих сіней «а» приміщення; перебудовані на нові в тих же розмірах сіни а-3, збільшено площу кімнати 3-3 до 16,5 кв.м за рахунок приміщення, площа якого становить 10,3 кв.м.

Зазначені перепланування були зареєстровані в бюро технічної інвентаризації на підставі рішення № 417 від 18.11.2003 виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради. (а.с. 82-83 т.1)

Місцевим судом шляхом допиту свідків установлено, що позивач дійсно приймав участь у переобладнанні спірного будинку.

Разом з тим, саме по собі переобладнання будинку не породжує у позивача права власності на нього, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту придбання майна внаслідок спільної праці його та ОСОБА_3 , як сім`ї (під спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Також, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що позивач та гр. ОСОБА_3 за життя останньої домовлялись, що внаслідок переобладнання спірного житлового будинку, у позивача виникне право спільної сумісної власності на переобладнане майно.

Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту, що внаслідок переобладнання будинку істотно збільшилася його вартість.

Вірно місцевий суд дійшов висновку про відсутність у позивача і права власності на перебудований у 2004 році гараж, оскільки відсутні дані про наявність дозволу на переобладнання гаража, введення його в експлуатацію, та що цей гараж є окремим майном, який не входить до складу домоволодіння.

В зазначеній частині доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Щодо визнання права власності на автомобіль

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, місцевий суд не врахував, що частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спірний автомобіль AUDI A6, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний у період перебування позивача ОСОБА_1 із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі (в 2009 році), отже є спільною власністю подружжя.

Відповідачем у справі, ОСОБА_2 (правонаступник померлої ОСОБА_3 ) презумпція спільності сумісної власності подружжя на цей автомобіль не спростована.

Таким чином позивач має право на 1/2 частину спірного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є обґрунтованими, а доводи сторони відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту в цій частині є безпідставними.

висновок за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог, а в іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A6, д.н.з. НОМЕР_1 , - скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A6, д.н.з. НОМЕР_1 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 24 квітня 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль