Дата документу 24.04.2024 Справа № 317/3332/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/920/24 Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Є.У.№317/3332/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20 задоволено позов ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності та наказу від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 », а саме:

- визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади Державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році, затвердженого наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к, складений щодо начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області ОСОБА_2 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 »;

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті 16.03.2020 № 298-к від «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к»;

- поновлено ОСОБА_2 з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Івано-Франківській області;

- стягнено з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 312516,95 грн.

На виконання вказаного рішення Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику у серпні 2021 та березні 2022 у розмірі 312 516,95 грн.

Розпорядженням Кабінету Міністрів від 27.11.2019 № 1121-р Головою Державної служби України з безпеки на транспорті призначено ОСОБА_1 .

Зі змісту наказу Укртрансбезпеки від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 » видно, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано саме ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Саме вищевказаний наказ був предметом розгляду справи № 300/294/20, за результатами розгляду якої був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплати присудженого розміру вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі № 300/294/20, яке набрало законної сили, встановлено незаконність індивідуального акту про звільнення з посади ОСОБА_2 , а з Державного бюджету за рішенням суду, яким визнано протиправним звільнення з посади та стягнуто на користь поновленого працівника суму вимушеного прогулу, сплачено кошти, відтак існує зв`язок між наслідком у вигляді сплати Укртрансбезпекою бюджетних коштів на користь ОСОБА_2 та діями ОСОБА_1 , які до цього призвели, а саме прийняття рішення про звільнення працівника з посади, підписання наказу (який у подальшому було визнано протиправним та скасовано).

Добровільно ОСОБА_1 не відшкодував на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 312 516,95 грн.

У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 312 516,95 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 0224 року позовні вимоги Державної служби України з безпеки на транспортізадоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника в розмірі 312516,95 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті кошти, витрачені на сплату судового збору у розмірі 4687,76 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що незаконний наказ про звільнення працівника був підписаний відповідачем, працівника поновлено на роботі з виплатою втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, а тому на підставі ст. 237 КЗпП відповідач повинен покрити шкоду, заподіяну позивачеві.

В апеляційній скарзі про скасування рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, покладення обв`язку на відповідача відшкодувати завдану державі шкоду є безпідставним. Підписуючи наказ про звільнення, він лише виконав вимоги закону за наявності негативного висновку оцінювання державного службовця та не мав можливості не підписувати цей наказ. Службове оцінювання ОСОБА_2 , при проведенні якого було допущено ряд порушень, які, в свою чергу, мали наслідком скасування результатів оцінювання, відповідач не проводив, результатів такого оцінювання не затверджував. В рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 300/294/20 суд дійшов висновку про поновлення державного службовця на роботі саме у зв`язку з порушення процедури оцінювання, а наказ про звільнення був скасований судом виключно внаслідок визнання протиправним та скасування наказу про затвердження результатів оцінювання, який підписаний не відповідачем, а іншою особою.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна служба України з безпеки на транспорті зазначала, що відповідач мав право не затверджувати результати оцінювання державного службовця, перевірити і скасувати всі накази на відповідність діючому законодавству, перевірити всі висновки про негативне оцінювання і скасувати їх. Незаконність дій відповідача встановлена судовим рішенням у адміністративній справі і доведенню не підлягає.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача ОСОБА_4 , заперечення представника позивача ОСОБА_5 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, відповідно до копії наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к, затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», у 2019 році». Наказ підписано в.о. голови Державної служби України з безпеки на транспорті Дідківським В.

Згідно з копією наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 », ОСОБА_3 , начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, звільнено із займаної посади у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 3 частини першої та частини п`ятої статті 87 Закону України «Про державну службу». Наказ підписано головою Державної служби України з безпеки на транспорті Погорілим О.В.

Відповідно до копії наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.03.2020 № 298-к, внесено зміни до наказу від 09.12.2019 № 2067-к, а саме: до пункту 2 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 ». Наказ підписано головою Державної служби України з безпеки на транспорті Погорілим О.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 частково задоволено позов ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності, визнання протиправними та скасування наказів від 09.12.2019 за № 2067-к та від 16.03.2020 за № 298-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, яким: визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади Державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році, затверджений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 за № 2044-к, складений щодо начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області ОСОБА_2 ; визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 за № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 »; визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.03.2020 за № 298-к від «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 за № 2067-к»; поновлено ОСОБА_2 з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області; стягнено з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 312516,95 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 300/294/20 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 без змін.

Згідно з копією наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.08.2021 № 1206-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_3 », скасовано Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б» ОСОБА_3 , начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, затверджений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 № 2044-к «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», у 2019 році»; 2. скасовані накази Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 » та від 16.03.2020 № 298-к «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 № 2067-к»; поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, з 17 березня 2020 року, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня 2020 року у межах суми за один місяць, у розмірі 19474,35 грн., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

На підставі судових рішень ОСОБА_2 здійснено виплати, як незаконно звільненому працівнику та перераховано 312 516,95 грн., з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати.

Здійснення виплат підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи, у тому числі: копією виписки про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за серпень 2021 року та березень 2022 року; копією платіжного доручення про перерахування середньої заробітної плати за вимушений прогул; копією витягу із списку перерахувань в банк за другу половину березня 2022 про перерахування середньої заробітної плати за вимушений прогул ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що незаконний наказ про звільнення працівника був підписаний відповідачем, працівника поновлено на роботі з виплатою втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, а тому на підставі ст. 237 КЗпП відповідач повинен покрити шкоду, заподіяну позивачеві.

Проте такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону, а тому з ними не можна погодитися.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: державного службовця, який заподіяв шкоду; посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Так, з наказу Державної служби з безпеки на транспорті №2067-к «Про звільнення ОСОБА_2 », який підписаний ОСОБА_1 , видно, що ОСОБА_2 звільнено на підставі п.3 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службі».

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки (ч.5 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до ч.3-6 ст. 44 Закону України «Про державну службу» оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», здійснюється безпосереднім керівником державного службовця та керівником самостійного структурного підрозділу. Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», здійснюється суб`єктом призначення.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.

За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.

У разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 цього Закону та з ним розривається контракт про проходження державної служби (у разі укладення).

Отже, державний службовець ОСОБА_2 був звільнений у зв`язку із отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 300/294/20 визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Державної служби України з безпеки на транспорті, які займають посади Державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році, затверджений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02.12.2019 за № 2044-к, складений щодо начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області ОСОБА_2 ; визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.12.2019 за № 2067-к «Про звільнення ОСОБА_3 »; визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 16.03.2020 за № 298-к від «Про внесення змін до наказу від 09.12.2019 за № 2067-к»; поновлено ОСОБА_2 з 17.03.2020 на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 312516,95 грн.

Оскільки предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди у порядку регресу, не підлягає вирішенню питання щодо правомірності дій ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 та оцінка законності наказу № 2067-к від 09.12.2019, підписаного ОСОБА_6 , була здійснена адміністративним судом у справі № 300/294/20.

Зі змісту п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, ст. 237 КЗпП України, ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» слідує, що для покладення на службову особу обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу у зв`язку з незаконним звільненням працівника, обов`язковою умовою є наявність вини службової особи у незаконному звільненні, незалежно від форми вини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте, позивачем не надано доказів вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні ОСОБА_2 .

Так, в рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 300/294/20, судом встановлено, що процедура проведення щорічного оцінювання стосовно ОСОБА_2 була порушена, виставлений середній бал не узгоджується з реальними показниками роботи позивача, тому висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності ОСОБА_2 є протиправним та підлягає скасуванню. Як наслідок, підлягають задоволенню позовні вимоги, в т.ч. про скасування наказу № 2067-к від 09.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 та поновлення останнього на посаді, які фактично є похідними вимогами внаслідок встановлення протиправності висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності.

Також в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року в справі № 300/294/20, судом встановлено, що негативний висновок щодо оцінювання результатів службовою діяльності тягне за собою правові наслідки у вигляді звільнення особи зі служби, тому таке рішення повинно відображати усі суттєві обставини, що мали вплив на його прийняття.

Отже, із вищевказаних судових рішень слідує, що підставою поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді стало порушення процедури проведення щорічного оцінювання стосовно останнього. Скасування наказу № 2067-к від 09.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_3 » є похідним внаслідок встановлення протиправності висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності.

З матеріалів справи видно, що оцінювання результатів службової діяльності ОСОБА_2 не здійснювалось відповідачем ОСОБА_6 .

Також наказ № 2044-к від 02.12.2019 про затвердження висновку щодо результатів оцінювання службової діяльності державних службовців підписаний в.о. Голови В`ячеславом Дідківськім.

Адміністративним судом в справі № 300/294/20 не встановлено вини ОСОБА_6 в незаконному звільненні ОСОБА_2 , а також причинного зв`язку між підписанням ОСОБА_6 наказу про звільнення та незаконним звільненням ОСОБА_2 ..

Норма Закону України «Про державну службу» про звільнення державного службовця зі служби у разі отримання ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, є

АДРЕСА_1 , прийняття ОСОБА_6 наказу про звільнення ОСОБА_2 за наявності негативного висновку оцінювання службової діяльності, не знаходилось у межах його дискреційних повноважень.

Правовою підставою для звільнення ОСОБА_2 з посади є п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідно до якого отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності є підставою для припинення державної служби.

При цьому, згідно до приписів ч. 6 ст. 44 Закону у разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону.

Вказана норма носить імперативний характер та перебуває за межами дискреції керівника державного органу, з якого звільняється особа, яка отримала негативну оцінку за результатами оцінювання. Про це свідчить формулювання цієї правової норми: «такий державний службовець звільняється із служби», в той час як при наявності у особи, яка приймає рішення про звільнення державного службовця, можливості вибору (звільняти чи не звільняти) правова норма містить інші визначення, наприклад «суб`єкт призначення має право звільнити…» - ч. 6 ст. 35 Закону.

За таких обставин на ОСОБА_6 не може бути покладена відповідальність у вигляді відшкодування шкоди завданої оплатою вимушеного прогулу, оскільки наказ № 2067-к від 09.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_3 » фактично є похідним від наказу № 2044-к від 02 грудня 2019 року, яким затверджено висновки щодо оцінювання державних службовців, та прийнятий відповідачем на виконання вимог ч. 6 ст. 44 Закону України «Про державну службу», що встановлено судовими рішеннями в адміністративній справі № 300/294/20. А в матеріалах справи відсутні докази незаконних дій ОСОБА_6 у звільненні ОСОБА_2 , а також вини відповідача у незаконному звільненні державного службовця, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, ст. 237 КЗпП України, ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» є обов`язковою умовою для покладення на службову особу обов`язку з відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу у зв`язку з незаконним звільненням працівника.

Саме по собі підписання ОСОБА_1 наказу про звільнення, який визнаний судовим рішення незаконним, не є достатньою підставою для покладення на нього відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, завданої оплатою вимушеного прогулу, оскільки, як зазначалось, позивачем не надано доказів вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні державного службовця.

Апеляційний суд вважає у ОСОБА_1 не було можливості залишити на державній службі ОСОБА_2 , який отримав негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

При цьому, згідно висновків, які наведені в рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року по справі № 300/297/20, яке стало підставою для подання позову в даній справі, задоволення позову ОСОБА_2 стало порушення органом, що проводив оцінювання Закону №889-V-ІІІ та Порядку №640.

Тобто, підставою для задоволення позову стало саме порушення процедури та порядку оцінювання, що прямо зазначено в рішенні адміністративного суду (а.с.32, абз. 1).

Аналіз викладеного свідчить про те, що покладення обов`язку відшкодувати завдану державі шкоду саме на ОСОБА_1 , оскільки він, будучи керівником державного органу та підписуючи наказ № 2067-к від 09.12.2019 про звільнення ОСОБА_2 , лише виконав вимоги закону за наявності негативного висновку оцінювання державного службовця і не мав можливості цей наказ не підписувати. Службове оцінювання ОСОБА_2 , при проведенні якого було допущено ряд порушень, які, в свою чергу, мали наслідком скасування результатів оцінювання та призвели до завдання державі матеріальної шкоди, ОСОБА_1 не проводив, результатів такого оцінювання не затверджував.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи представника позивача у запереченнях на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 міг обирати, звільняти чи не звільняти працівника, який має негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності, є неприйнятними та суперечить нормам Закону України «Про державну службу», оскільки як зазначалось, норми ч. 6 ст. 44, п. 3 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» є імперативними.

Посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідно до п. 49 Порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, відповідач мав право скасувати Висновок у частині оцінювання результатів службової діяльності ОСОБА_2 , є безпідставним, оскільки п. 49 вказаного Порядку передбачає скасування висновку суб`єктом призначення тільки у разі оскарження такого висновку державним службовцем у порядку статті 11 Закону України «Про державну службу».

Проте, як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_2 не оскаржував такий висновок керівнику державної служби, а скористався правом оскарження висновку до суду.

Враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволення та увідповідності до статей 374, 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, судові витрати, які поніс ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом його апеляційної скарги в сумі 7031,64грн. мають бути компенсовані йому за рахунок Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2024 року у цій справі скасувати.

Позовні вимоги Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, залишити без задоволення.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7031,64 гривень ( сім тисяч тридцять одна гривня 64 копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Г.С.Подліянова