ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9869/24 Справа № 206/3854/24 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката В`язового Вячеслава Вікторовича

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2024 року

у справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 , у психіатричний стаціонар без його згоди в примусовому порядку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, без його усвідомленої згоди, обґрунтовуючи це тим, що 19 липня 2024 ркоу ОСОБА_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноідна форма, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїдальний синдром, який обумовлює: його небезпеку для себе та оточуючих.

22 липня 2024 року ОСОБА_1 оглянутий комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої останній страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноідної форми, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїдальний синдром. За психічним станом є небезпечним для оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару, у зв`язку з чим потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 у психічний стаціонар без його згоди в примусовому порядку - задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди (а.с.28,29).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 19 липня 2024 року був доставлений до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» за направленням лікаря-психіатра бригади швидкої допомоги КЗ ОЦМД та МК ДОР. За висновком комісії лікарів-психіатрів від 22 липня 2024 року, ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноідної форми, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїдальний синдром, який обумовлює: його небезпеку для себе та оточуючих. За психічним станом є небезпечним для себе та оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару, у зв`язку з чим потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що інших висновків лікарів з приводу здоров`я ОСОБА_1 , що спростовують зазначені висновки, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції вважав за доцільне, в силу положень ст. 14,16 ЗУ Про психіатричну допомогу, госпіталізувати ОСОБА_1 до КП ДБКЛПД ДОР для проходження стаціонарного лікування психічного захворювання без його усвідомленої на те згоди в примусовому порядку, вважаючи також доведеним підстави для такої госпіталізації.

Не погодившись з таким рішення суду, представник ОСОБА_1 адвокат В`язовий В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні заяви (а.с.31-34).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 був доставлений до лікарні у примусовому порядку 19 липня 2024 року, а обстежений за висновком комісії лікарів-психіатрів лише 22 липня 2024 року, що суперечить положенням ст. 14,16 ЗУ Про психіатричну допомогу та що свідчить про утримання особи без її на те згоди у психіатричній лікарні без достатніх підстав, що порушує його конституційні гарантії захисту прав і свобод. Також зазначив, що до суду з цією заявою заявник звернувся 24 липня 2024 року, тоді як ОСОБА_1 вже знаходився у лікарні з 19 липня 2024 року. ОСОБА_1 вважає, що в повному обсязі здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв`язку із поліпшенням свого психічного стану, оскільки при його попередньому знаходженні у лікарні на стаціонарному лікуванні він отримав лікування, був виписаний із закладу охорони здоров`я, наслідком чого є відсутність необхідності у примусовому порядку його госпіталізувати. Окрім цього, зазначив, що ОСОБА_1 був доставлений бригадою швидкої допомоги до лікарні на підставі протоколу, складеного працівниками поліції, які були обізнані про його попереднє лікування. При доставленні його до лікарні не було проведено його обстеження, та суд першої інстанції не зазначив будь-які медичні данні експертизи про те, що на день госпіталізації ОСОБА_1 стан його психічного здоров`я погіршився, в тому числі, до такого ступеня, що він не міг надати усвідомлену згоду на добровільну госпіталізацію до психіатричного закладу.

У жовтні 2024 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.48-54), в якій просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що 19 липня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий черговим лікаремпсихіатром КП ДБКЛПД ДОР ОСОБА_2 у приймальному відділенні, який підтвердив у ОСОБА_1 наявність психічних розладів у вигляді: шизофренії, параноїдальна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноідний синдром, а вже 22 липня 2024 року ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, які зазначений діагноз підтвердили та дійшли висновку про госпіталізацію останнього до психіатричного закладу.

Також прокурор наголосив, що згідно відомостей, зазначених у виписці з медичної картки амбулаторного хворого №11866/2023, ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності, при визначенні якої йому було підтверджено зазначений вище діагноз, а після виписки зі стаціонарного лікування ОСОБА_1 припиняє прийом призначених йому лікувальних препаратів, що призводить до повторного загострення симптомів психіатричного захворювання, що ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

КП ДБКЛПД ДОР подало відзив на апеляційну скаргу (а.с.68-71), в якому просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом встановлено ознаки тяжкого психічного розладу хворого ОСОБА_1 , адже існують підстави, передбачені ст. 14 ЗУ Про психіатричну допомогу для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Також зазначила, що при обстеженні, ОСОБА_1 виявляв ознаки тяжкого психічного захворювання, що комісією лікарів-психіатрів і встановлено. Окрім цього, ОСОБА_1 неодноразово вчинялись кримінальні правопорушення, за які він притягався до відповідальності за ст. 121 КК України та за ст. 345 КК України. У 2018 році йому були нанесені тяжкі тілесні ушкодження та після проведення СПЕ його було госпіталізовано до медичного закладу заявника з посиленим наглядом. За медичними показниками примусові заходи медичного характеру продовжувались кілька разів. Надалі, на тлі проведеного лікування психічний стан ОСОБА_1 покращився, що дозволило комісії лікарів рекомендувати змінити примусові міри медичного характеру посиленого спостереження на загальний. В подальшому, на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року, ОСОБА_1 був виписаний з психіатричного закладу, а остання виписка датована 13 лютого 2024 року, після чого ОСОБА_1 дільничного лікаря-психіатра не відвідував та амбулаторне лікування не приймав, що стало підставою для погіршення його стану здоров`я за декілька тижнів до цієї госпіталізації. При госпіталізації 19 липня 2024 року він вів себе агресивно на оточуючих, розбив вікна у під`їзді, розмазував фекалії на стінах будівлі та був затриманий співробітниками поліції.

Крім цього зазначено, що ОСОБА_1 був госпіталізований 19 липня 2024 року о 16.57 год., у п`ятницю, коли робочий день триває до 15.42 год., тобто був доправлений до лікарні у поза робочий час, а в понеділок 22 липня 2024 року у перший робочий день після вихідних ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Заява про примусову госпіталізацію була направлена до суду 24 липня 2024 року, оскільки 22 та 23 липня 2024 року відбувся технічний збій у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи Електронний суд, що і позбавило можливості подати цю заяву вчасно до суду. Разом з цим, представник лікарні зазначає, що ОСОБА_1 хворіє на психічне захворювання з 2018 року. Загалом кількість госпіталізацій до медичного закладу становить 5 разів, в поточному році 1 раз.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2024 року ОСОБА_1 дійсно був доставлений до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» СПДНВП ДРУП в Дніпропетровській області та госпіталізований черговим лікарем-психіатром ОСОБА_2 у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноідна форма, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїдальний синдром, який обумовлює: його небезпеку для себе та оточуючих.

З висновку комісії лікарів-психіатрів від 22 липня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноідної форми, безперервний перебіг, галюцінаторно-параноїдальний синдром, який обумовлює: його небезпеку для себе та оточуючих. За психічним станом є небезпечним для себе та оточуючих. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару, у зв`язку з чим потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу». Інших висновків лікарів з приводу здоров`я ОСОБА_1 , що спростовують зазначені висновки, матеріали справи не містять.

Відповідно до встановлених обставин, наданими суду направленням лікаря-психіатра КЗ «ОЦЕМД та МК»ДОР, у зв`язку із наявністю у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації до КП «ДБКЛПД» ДОР» ОСОБА_1 , судом першої інстанції встановлено ознаки тяжкого психічного розладу хворого, що було підтверджено у судовому засіданні лікарем-психіатром ОСОБА_3 , який зазначив, що ОСОБА_1 за психічним станом є неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність, є небезпечним для оточуючих, а також можливі суттєві погіршення стану здоров`я внаслідок ненадання психіатричної допомоги.

Щодо застосування до особи насильства під час примусової госпіталізації, а ні ОСОБА_1 , стосовно якого вирішується питання про надання йому психіатричної допомоги в примусовому порядку, а ні захисником особи, стосовно якої вирішується питання про надання йому психіатричної допомоги в примусовому порядку, адвокатом В`язовим В.В., заяв не поступало.

Також судом першої інстанції встановлено, що надходження заяви лікарні до суду про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу відбулось лише 24 липня 2024 року, тоді як доставлений він був в примусовому порядку 19 липня 2024 року, що є невчасним направленням заяви про примусову госпіталізацію, представник за довіреністю КП "ДБКЛПД"ДОР" адвокат Бабенко О.А. пояснила спричиненням технічних збоїв у системі Електронного суду.

Колегія суддів відзначає, що, задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для оточуючих, та існує необхідність госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки наявні підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Колегія суддів не погоджується з цим у повному обсязі та зазначає наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому огляду протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу (постанови Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23 (провадження № 61-2692св24), від 25 квітня 2024 року в справі № 554/9039/22 (провадження № 61-14103св23)).

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно з частинами першою та другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження№ 14-9свц18) та узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2024 року у справі №206/546/24.

Колегія суддів встановила, що у справі, яка розглядається, судом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 був доставлений до психіатричного закладу в примусовому порядку без його на те згоди без відповідного направлення його дільничного лікаря-психіатра, каретою швидкої допомоги, де лікар-психіатр надав таке направлення на підставі протоколу, складеного співробітниками поліції.

Матеріали справи не містять доказів погіршення психічного стану здоров`я ОСОБА_1 на момент доставлення до медичного закладу 19 липня 2024 року аж до того стану, що він являє собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Рішення суду першої інстанції засновано лише на висновку комісії лікарів-психіатрів заявника, який датований 22 липня 2024 року, тобто, не на момент доставлення ОСОБА_1 до лікарні, що суперечить вимогам ст. 14,16 ЗУ Про психіатричну допомогу, що є порушенням підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також є порушенням встановленого строку, визначеного ст. 14,16 ЗУ Про психіатричну допомогу і огляд ОСОБА_1 . комісією лікарів-психіатрів лікарні лише 22 липня 2024 року та скерування заяви про примусову госпіталізацію до суду 24 липня 2024 року, що свідчить про безпідставність утримання його у психіатричній лікарні з 19 липня 2024 року та щонайменш до 24 липня 2024 року.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що починаючи з 19 липня 2024 року ОСОБА_1 знаходився у лікарні без відповідних на те правових підстав, що не узгоджується із ст. 14,16 Закону № 1489-III, підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, та усталеною практикою Європейського суду з прав людини і висновками Верховного Суду і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката В`язового В.В. та зазначає, що дійсно судом першої інстанції не встановлено на підставі яких медичних показань та доказів погіршення психічного здоров`я ОСОБА_1 останній був доправлений до психіатричної лікарні 19 липня 2024 року, у встановлений ст.14,16 ЗУ Про психіатричну допомогу строк не був наданий висновок лікарів про його дійсний психічний стан на момент надходження його до приймального відділення лікарні, внаслідок чого ОСОБА_1 утримувався там до 07 серпня 2024 року, тобто, до моменту виявлення його особистої згоди на лікування у лікарні, що підтверджується його заявою, наданою у копії до відзиву на апеляційну скаргу КП "ДБКЛПД"ДОР" (а.с.75).

Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено без дотримання норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи апеляційною інстанцією.

Таким чином, доводи апеляційної скарги являються суттєвими та дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції з відмовою у задоволенні заяви КП "ДБКЛПД"ДОР".

Будь-яких інших доказів, щоб вказували на правильність рішення суду першої інстанції сторонами не наведено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката В`язового Вячеслава Вікторовича задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна