Ухвала

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 336/1448/22

провадження № 61-4282 ск 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, подану її представником ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

1. У березні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь 1 053 000 грн компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та витрати на професійну правничу допомогу.

2. Шевченківський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 08 листопада 2023 року позов задовольнив частково. Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на відповідному рахунку на користь ОСОБА_2 92 677 грн у відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним застосуванням запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Решту вимог залишив без задоволення.

3. Запорізький апеляційний суд постановою від 14 лютого 2024 року апеляційні скарги представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в порядку самопредставництва ОСОБА_3 , Запорізької обласної прокуратури залишив без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Плецької Ю. В. задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2023 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасував та прийняв в цій частині постанову наступного змісту. Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн. В іншій частині рішення залишив без змін.

4. У березні 2024 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга Запорізької обласної прокуратури, подана її представником ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

5. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

6. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

7. Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

8. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 січня 2010 року в справі за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України) затверджено обвинувальний акт за правилами Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України) 1960 року. У вказаній кримінальній справі 18 листопада 2009 року ОСОБА_2 був затриманий в порядку статті 115 КПК України 1960 року за підозрою у вчиненні злочину, а 23 листопада 2009 року щодо нього обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

10. Шевченківським РВ ЗГУ УМВД України в Запорізькій області 23 листопада 2009 року позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України за матеріалами кримінальній справі №08004-2-1- 2009/001638 від 04 листопада 2009 року.

11. Постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2011 року у справі 0827/1-61/11 кримінальну справу було направлено у прокуратуру Шевченківського району міста Запоріжжя на додаткове розслідування. Запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд, та ОСОБА_2 звільнено в залі суду.

12. Шевченківський районний суд міста Запоріжжя листом від 02 травня 2019 року №01-18/182/2019 повідомив ОСОБА_2 , що 25 січня 2011 року судом було винесено постанову про направлення даної кримінальної справи прокурору для організації додаткового розслідування, постанова суду набрала законної сили 02 лютого 2011 року. 07 лютого 2011 року кримінальна справа у відношенні ОСОБА_2 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, була направлена прокурору Шевченківського району міста Запоріжжя та згідно журналів реєстрації кримінальних справ (проваджень) за 2011-2019 роки до суду не поверталась.

13. Також судами попередніх інстанцій встановлено, що в теперішній час місце перебування вказаної кримінальної справи не відомо, відомості про вказану кримінальну справу до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились, запобіжні заходи ОСОБА_2 не обиралися, про підозру йому не повідомлялося, що вбачається з відповіді Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області від 18 квітня 2022 року № 57-1031вих-22 на запит Запорізької обласної прокуратури.

14. ОСОБА_2 отримав від Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України довідку серії ААА № 0420543 про наявність/відсутність судимості, в якій вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 21 вересня 2018 року на підставі ст.ст. 88-90 КК України не знятої чи не погашеної судимості не має, та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, якій 23 листопада 2009 року Шевченківським РВ У МВС міста Запоріжжя пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, кримінальна справа № 08004-2-1-2009/001638 від 04 листопада 2009 року. Постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2011 року кримінальну справу направлено на додатковий розгляд. Відомості про результати судового розгляду кримінальної справи до МВС не надходили.

15. 22 липня 2020 року адвокат Рассихіна І. І. звернулась до Управління інформаційно-аналітичного забезпечення з запитом та листом від 23 липня 2020 року № 1637/2/01-2020, Управлінням відмовлено у видаленні інформації із автоматизованих обліків МВС, повідомлено, що за автоматизованими обліками МВС ОСОБА_2 є особою, якій 18 листопада 2009 року обрано запобіжний захід у вигляді арешту, 23 листопада 2009 року Шевченківським РВ пред`явлено звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за матеріалами кримінальної справи №08004-2-1-2009/001638 від 04 листопада 2009 року, постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2011 року кримінальну справу направлено прокурору Шевченківського району міста Запоріжжя на додаткове розслідування, запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд та звільнено в залі суду, станом на 23 липня 2020 року відомості про результати судового розгляду МВС не надходили.

16. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року в справі № 280/5583/20 - скасовано. Прийнято нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання виключити з оперативно-довідкових картотек недостовірну інформацію задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_2 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання міри запобіжною заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04 листопада 2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 . Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України виключити з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірну інформацію про пред`явлення ОСОБА_2 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і обрання міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04листопада 2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 .

17. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

18. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

19. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

20. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

21. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

22. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

23. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

24. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

25. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

26. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

27. Так суд апеляційної інстанції зробив висновок, що встановлені факти свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яке триває з жовтня 2009 року (згідно постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2011 року у справі 0827/1-61/11), на теперішній час процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження не прийнято, місце перебування кримінального провадження не відомо, що підтвердили представники Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

28. Отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що факт протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо не видалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явлення ОСОБА_2 звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і обрання міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кримінальна справа №08004-2-1-2009/001638 від 04 листопада 2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району додаткового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_2 встановлено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року в справі № 280/5583/20.

29. Також суд апеляційної інстанції ураховуючи фактичні обставини справи, а саме факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу моральної шкоди.

30. Враховуючи викладене Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.

31. Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а також не зазначили у своїх рішеннях в чому полягає бездіяльність органу досудового розслідування, зводяться до незгоди скаржника з установленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою доказів.

32. В цілому наведені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з установленими судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім цього, з підстав порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частина третя статті 411 ЦПК України) судові рішення скаржником не оскаржені.

33. Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, Верховний Суд зазначає таке.

34. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

35. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

36. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

37. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

38. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

39. Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин справ.

40. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Запорізької обласної прокуратури, подану її представником ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

2. Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров