КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Прокопенко С.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шелест Юлією Вікторівною, на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, в якому просила позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 21.07.2012 між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2017 шлюб розірвано. Разом з тим, позивач вказувала, що з моменту як стало відомо про її вагітність відповідач не проявляв турботи про неї, а навпаки почав віддалятись від виконання подружніх обов`язків. Після народження дитини відповідач побачив один раз доньку під час виписки, після чого зник та не давав знати про себе протягом 4-х місяців. Через пережитий стрес позивач втратила можливість грудного вигодовування. Наступна і остання зустріч батька й доньки відбулась, коли дитині виповнився один рік. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно, дитина проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Навесні 2017 року сторони зустрілись, щоб вирішити питання прописки дитини та позивач дізналась, що відповідач має намір поїхати з України до Польщі на постійне місце проживання та працю.

З урахуванням викладеного, а також посилаючись на те, що відповідач не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.02.2024 у задоволенні позову відмовлено (а.с.171-175).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Так, на думку позивача, судом першої інстанції було залишено поза увагою всі докази, які ним надавалися на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не враховано наступних обставин в їх сукупності: за 7 років відповідач бачив свою доньку лише двічі; аліменти відповідачем сплачувалися періодично, а саме один раз на рік, коли виникало питання його виїзду з України до Польщі; з початку повномасштабного вторгнення відповідач жодного разу не поцікався своєю донькою, не запитав, чи все у неї добре, чи вона жива, здорова, можливо потребує допомоги тощо. Крім того, зазначає про неврахування судом першої інстанції її додаткових пояснень до позовної заяви, в яких зазначено, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, ОСОБА_2 була вимушена заради безпеки для життя та психологічного стану дитини виїхати з території України. На час розгляду справи ОСОБА_2 разом з донькою перебуває на території Турецької Республіки. Також зазначає, що дбаючи про належні умови для життя, навчання та розвитку дитини, нею були подані документи на отримання тимчасового проживання у Канаді. Однак, на подану заяву від імені доньки прийшла відповідь про необхідність надання листа від біологічного батька, який не супроводжує дитину, про згоду на виїзд дитини за кордон до Канади.

З урахуванням викладеного вважає, що та обставина, що ОСОБА_3 ніяким чином не спілкується ані з донькою, ані з матір`ю доньки, місце перебування його невідоме, унеможливлює отримання документів на проживання малолітньої дитини за кордоном, що у подальшому може призвести до необхідності повернення в Україну, що на даний час становить загрозу для життя, здоров`я, розвитку та належного отримання освіти (а.с.177-185).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду (а.с.195-197).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 21.07.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2017, справа № 357/1115/17.

Від спільного проживання сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серій НОМЕР_1 від 05.02.2016.

Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради № 364 від 30.01.2017, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та три інші особи зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 215541 від 06.09.2023.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2017 у справі № 357/7292/17 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.06.2017 і до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення набрало законної сили та на його виконання видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні, ВП № НОМЕР_2.

Згідно з довідкою Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 59828 від 17.06.2021 за ОСОБА_3 наявна заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 16 301,30 грн.

Крім того, з листа Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 80940 від 21.08.2023 та розрахунку № 80949 від 21.08.2023 вбачається, що ОСОБА_3 періодично сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 в період до грудня 2021 року, станом на 18.08.2023 в нього наявна заборгованість, що перевищує суму платежів за три місяці та становить 61 204,80 грн.

Копії квитанцій про грошові перекази аліментів свідчать, що кошти позивачу від відповідача надходили з Республіки Польща.

У матеріалах справи наявна копія електронного листування подруги, як вказує позивач, з абонентом " ОСОБА_3 " в месенджері від 02.08.2023, з якої вбачається, що останній проживає в Польщі і не був в Україні два роки. Також вказаний абонент запитує: "З ОСОБА_2 бачитесь скоріш за все? Мабуть, за людину мене не вважає. Як вони там? Бо немає сміливості запитати особисто..". Надалі підтверджує, що не спілкується з ОСОБА_2 словами "на жаль ні" та вказує, що бачився з ОСОБА_4 6 років тому.

За даними листа Державної прикордонної служби України № 91-52276/18/23-Вих від 26.10.2023, відповідач ОСОБА_4 перетинав кордон: 13.02.2018 (в`їзд), 25.02.2018 (виїзд), 14.05.2018 (в`їзд), 27.06.2018 (виїзд), 15.06.2019 (в`їзд), 12.07.2019 (виїзд), 04.01.2020 (в`їзд), 17.01.2020 (виїзд), 21.06.2020 (в`їзд), 19.07.2020 (виїзд), 30.12.2021 (в`їзд), 10.01.2022 (виїзд).

З копії перекладу листа Міністерства у справах імміграції, біженців та громадянства Канади вбачається, що позивач звернулась із заявкою про отримання дозволу на тимчасове проживання в Канаді, однак їй повідомили про необхідність надання дозволу одного з батьків, який не супроводжує дитину на її в`їзд до країни, а у випадку, якщо супроводжуючий батько/мати є єдиним законним опікуном, необхідно надати офіційні/судові документи про це.

Також, уматеріалах справи міститься лист Управління з питань міграції губернаторства Анкари Турецької республіки відповідно до якого для оформлення дозволу на проживання необхідна згода батька.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від № 858 від 24.10.2023 є неможливим надання до суду висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного не виконання батьківських обов`язків ОСОБА_3 , у той час як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо доньки, які виникають із факту кровної спорідненості, є крайнім заходом впливу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 вказаної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18 та від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17.

Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова ВС від 06.10.2021 у справі № 320/5094/19).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, основні доводи позивача ґрунтуються на тому, що після народження доньки відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, лише двічі бачився з власною дитиною, сплачує аліменти періодично та лише у випадку необхідності перетину кордону, тягар утримання та виховання дитини одноосібно лежить на позивачеві.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не надала доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки, умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Сама по собі наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів не свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення батьківських прав.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі № 761/2855/17.

Не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав й посилання позивача на неможливість отримання згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції, з позовом про надання згоди на виїзд дитини за кордон позивач не зверталася, в матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення позивача до відповідача для можливості врегулювання (вирішення) вказаного питання.

Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та/або його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шелест Юлією Вікторівною, - залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту, може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова