Номер провадження: 22-ц/813/2302/24
Справа № 496/5827/21
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою адвоката Юшинської Ірини Євгенівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2023 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулась до суду з заявою, в якій просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що у 1981 році ОСОБА_1 , переїхала та постійно проживала на території Української РСР разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Довідкою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2958 від 15 вересня 2020 року підтверджується те, що ОСОБА_1 , уродженка Вірменії РСР (м. Єреван), була прописана та постійно проживала з матір`ю ОСОБА_2 , уродженкою Вірменської РСР (м. Єреван), в АДРЕСА_1 у період з 05 лютого 1981 року по 07 серпня 1987 року. Також відповідно до Акту про проживання осіб, мешканці будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтверджують факт того, що ОСОБА_1 проживала з матір`ю ОСОБА_2 , у період з жовтня 1988 року по грудень 1991 року. На теперішній час заявник є громадянином Республіки Вірменія, між тим має на меті отримання громадянства України за територіальним походженням, для чого необхідно встановлення відповідного факту. В листопаді 2021 року заявник звертався до міграційної служби із відповідною заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, однак отримала відмову (а.с. 1-33).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року відмовлено у повному обсязі (а.с. 103-109).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Юшинська Ірина Євгенівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення є необґрунтованим та незаконним, адже судом було безпідставно взято до уваги повідомлення з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з приводу того, що заявник не звертався до міграційної служби із заявою з метою набуття громадянства, однак на час розгляду справи, представником ОСОБА_1 було надано суду відповідні докази на підтвердження наявності у останньої підстав для набуття громадянства, проте при ухваленні рішення їх було проігноровано. До того ж, як зазначає представник апелянта, у матеріалах справи наявний лист від Біляївського відділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, у якому міститься інформація про те, що для набуття заявницею громадянства, потрібно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, на момент набрання чинності Законом Ураїни «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року у судовому порядку. З огляду на вищенаведене, апелянт вважає, що рішення Біляївського суду Одеської області від 13 червня 2023 року ухвалене також без повного та всебічного дослідження обставин справи та з ігноруванням доказів. При цьому, представник апелянта вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги твердження свідка, котрого було допитано у судовому засіданні, який наголошував на тому, що заявниця разом із матір`ю постійно проживала та була прописана за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 05 лютого 1981 року до 07 серпня 1987 року, після чого заявниця переїхала до будинку у АДРЕСА_3 , де проживала у період з жовтня 1988 року до грудня 1991 року. Також, на думку представника апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що призвело до помилкового висновку щодо недоведеності факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, представник апелянта просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити (а.с. 110-120).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судове засідання 28 березня 2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

За ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення та оцінивши надані заявником докази по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що докази, наявні у справі, самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та у період з жовтня 1988 року по грудень 1991 року. Враховуючи усі наявні докази в їх сукупності та зазначені у рішенні норми законодавства, суд першої інстанції вважав, що доводи заявника та його представника про постійне безперервне проживання на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст. 1 Закону України «Про громадянство України» станом на 24 серпня 1991 року, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому заява не підлягає задоволенню (а.с. 109).

Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінка апеляційного суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з контексту наведених норм вбачається, що особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України.

При цьому, однією з кваліфікуючих особливостей даного виду провадження є настання відповідних юридичних наслідків, після ухвалення рішення про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 зазначала, що має намір встановити свою належність до громадянства України та в подальшому отримати паспорт громадянина України. При цьому, заявник вказувала, що в листопаді 2021 року вона зверталася до міграційної служби із відповідною заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням та Біляївський відділ ДМС України в Одеській області повідомив заявниці, що вона має підстави для набуття громадянства України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», однак факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України необхідно підтвердити у судовому порядку (а.с. 2-3).

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, на підтвердження своїх вимог заявниця надала до суду наступні докази.

Згідно з копією довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №2958 від 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Єреван Вірменської РСР, була прописана та постійно мешкала з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 , з 05 лютого 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , вибула в м. Єреван Вірменської РСР (а.с. 25).

Відповідно до копії будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 були зареєстровані за вказаною адресою 05 лютого 1981 року, однак відомості щодо тривалості періоду, протягом якого заявниця була прописана за вказаною адресою будинкова книга не містить (а.с. 28-29).

Згідно з копією акту мешканців будинку АДРЕСА_2 , голова будинкового комітета - ОСОБА_3 , помічник голови будинкового комітету - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , своїми підписами підтвердили те, що ОСОБА_1 проживала з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , з жовтня 1988 року по грудень 1991 року (а.с. 26).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, що надані заявником, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та у період з жовтня 1988 року по грудень 1991 року.

Крім того, згідно з абз. 2 ст. 8 Закону України «Про громадянство» для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Вірменія (а.с. 7-9), однак, доказів про припинення громадянства Вірменії, як одну із підстав для набуття громадянства України, заявниця до суду не надала.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та заперечень висновків, що викладені в оскаржуваному рішенні, а тому не впливають на розгляд справи по суті. При цьому апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Юшинської Ірини Євгенівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда