Справа №: 343/936/24
Провадження №: 6/343/22/24
У Х В А Л А

про відмову обмеження виїзду за кордон

01 травня 2024 року м.Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області подання головного державного виконавця Долинського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дацьо Г.І., погоджене з начальником відділу, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника фізичної особи, суд-

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець Долинського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дацьо Г.І., звернулася 30.04.2024 в суд з поданням, погодженим з начальником відділу, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 343/99/21 виданим 06.04.2023 про: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 3800 грн.

В поданні зазначено, що на виконанні Долинського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № 71543556 відкрите на підставі виконавчого листа № 343/99/21 виданого 06.04.2023 про: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 3800 грн.

Виконавцем 12.04.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, примірник якої направлено сторонам виконавчого провадження.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження".

Виконавцем 12.04.2023 на адресу боржника надсилався виклик щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішень суду, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явився, про причини неявки не повідомив виконавця.

Державним виконавцем надіслано запити щодо перевірки майнового стану боржника.

При перевірці майнового стану встановлено, що майно боржника, на яке може бути звернуто стягнення, не виявлено, боржник не працює, не отримує пенсію, на відкритих рахунках кошти відсутні, земельних ділянок не виявлено.

Згідно акту державного виконавця від 07.02.2024 за адресою АДРЕСА_1 , перевірити майновий стан боржника неможливо, оскільки двері в будинку зачинені .

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, встановлено, що боржник ОСОБА_1 за період з 12.04.2023 до 09.01.2024 неодноразово перетинав кордон України.

Вжитими виконавцем заходами встановлено, що нерухомого майна, транспортних засобів та земельних ділянок за боржником не зареєстровано.

07.12.2023 на адресу відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_2 про вжиття заходів тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі території України.

Згідно отриманої відповіді з Управління державної міграційної служби У країни від 03.01.2024 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії:- НОМЕР_2 , дата видачі 04.12.2013, орган видачі - 2601;- НОМЕР_3 , дата видачі - 19.05.2021, орган видачі-2601.

Постановою про арешт коштів боржника від 20.04.2023 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках ОСОБА_1 .

Державним виконавцем списано кошти з рахунку боржника та перераховано

на користь стягувача кошти в розмірі 668,24 грн.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.05.2023 накладено арешт на все невизначене рухоме майно боржника та відомості внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно отриманої відповіді з ДМС України встановлено, що боржник зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

24.01.2024 за вище вказаною адресою надіслано виклик державного виконавця щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явився, про причини неявки не повідомив виконавця.

Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

В судовому засіданні головний державний виконавець Долинського ВДВС у Калуському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дацьо Г.І. (довіреність №26096 від 15.04.2023 а.с. 26), просила подання задоволити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснила, що на сьогоднішній день розмір несплаченої суми заборгованості становить 3131,76 грн.

Суд, вислухавши пояснення головного державного виконавця Дацьо Г.І., вивчивши зміст подання та матеріали, долучені до нього, дійшов до наступного висновку:

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ст. 33 Конституції України, передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічне положення міститься і в ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, де зазначено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до положень ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до вимог п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні від їх виконання, поки не буде доведено протилежного. Тому, зобов`язання державного виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон не є абсолютним, а виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням чи то рішеням інших органів (посадових осіб).

Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

При зверненні до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на державного виконавця. При цьому ухиленням від виконання зобов`язань є свідоме вчинення боржником діяння (дії або бездіяльності), що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у боржника є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Така юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, при цьому дії боржника по ухиленню від виконання судового рішення повинні бути зазначені в поданні.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон лише у випадках визначених законом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися із матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до роз`яснень Верховного суду України, що викладені в «Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013, під час розгляду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Особа, яка має невиконані зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 71543556 від 12.04.2023 головним державним виконавцем Долинського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської

області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дацьо Г.І., відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №343/99/21, виданого 06.04.2023 Долинським районним судом Івано-Франківської області про: Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3800,00 гривень моральної шкоди (а.с.5).

В обґрунтування подання державний виконавець зазначила, що рішення до теперішнього часу не виконано , а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

З аналізу приписів ст. 12 ЦПК України у системному зв`язку з п. 19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 441 ЦПК України, вбачається, що на державного виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків, покладених на останнього за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Проте, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що боржник ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання обов`язків, покладених на нього судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вчинялися ряд виконавчих дій з примусового виконання рішення суду, зокрема:

20.04.2024 винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП №71543556 (а.с.10), якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника , крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику;

01.05.2024 винесено постанову про арешт майна боржника у ВП №71543556 (а.с. 11), якою накладено арешт на все рухоме майно , що належить боржнику.

Головним державним виконавцем надіслано запити щодо перевірки майнового стану боржника.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 350905971 від 18.10.2023 за вказаними параметрами запиту відомості відсутні (а.с.12).

Згідно відповіді з МВС України від 12.04.2023 в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортні засоби (а.с.13).

Згідно відповідей з Державної фіскальної служби України від 12.04.2023 та 15.12.2023 фізичну особу-підприємця знято з обліку у контролюючих органах на обліку в органах ДФС не перебуває (а.с.14-15).

Згідно поданої Державною міграційною службою України відповіді №26101-3953/26-10.1-23 від 27.12.2023, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , документований паспортами громадянина України для виїзду за кордон серії: НОМЕР_2 , дата видачі 04.12.2013, орган видачі 2601; НОМЕР_4 , дата видачі 19.05.2021, орган видачі 2601 (а.с.17).

Згідно відповіді наданої Державною прикордонною службою України щодо перетину боржником державного кордону від 09.01.2024 ОСОБА_1 за період з 12.04.2023 до 09.01.2024 перетинав державний кордон України на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 (а.с.16,19).

Однак жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов`язку боржника та доказів підтвердження цих фактів подання не містять. Жодних беззаперечних відомостей про те, що ОСОБА_1 ухиляється від дій, які мають значення для примусового стягнення, або іншим чином ухиляється від виконання обов`язків, суду не надано. Матеріали справи не містять і доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього можливості виконати це рішення.

Як вбачається з подання головного державного виконавця, державним виконавцем списано кошти,що містились на відкритих рахунках ОСОБА_1 та перераховано їх на користь стягувача в розмірі 668,24 грн.

Залишок боргу становить 3131,76 грн.

Суд вважає, що часткове виконання боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань по оплаті боргу свідчити про відсутність умисних дій спрямованих на ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

Боржник не має змоги сплатити борг у повній мірі і сплачує його в межу своїх можливостей.

Крім того, суд зауважує, що 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу ХІІІ Прикінцевих перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №2129-IX від 15 березня 2022 року, відповідно до яких тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни рф).

Враховуючи всі досліджені докази, розмір боргу, який залишився не стягнутим на користь ОСОБА_2 , суд дійшов до висновку, що подання головного державного виконавця є необґрунтованим, у ньому не наведено жодних доказів, що боржник ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання обов`язків, покладених на нього судовим рішенням, а також не надано суду підтверджень намірів боржника виїхати за межі України з метою уникнення відповідальності, а тому, на думку суду, воно не підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.ст. 18, 28 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України", ст. 12 ЦПК України, керуючись ст. 441 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені подання головного державного виконавця Долинського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дацьо Г.І., погоджене з начальником відділу, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів після проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя: В.А.Тураш