Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

13 листопада 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 11.09.2015 року у справі №490/14839/14 за позовомПублічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИВ:

05.09.2024 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішеннявід від 11.09.2015 року у справі №490/14839/14 за позовомПублічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення , скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

В обгрунтування клопотання про поновлення строку на подання заяви посилався на те, що необізнаність про зміст заочного рішення та мотиви його постановлення унеможливило визначення підстав для подання заяви про його перегляд та дотримання вимог встанволених до її змісту . Така можливість з`явилася в відповідача , починаючи з 04.09.2024 року - дня ознайомлення з матеріалами справи.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.09.2023 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.10.2024 прийнято до розгляду вказану заяву, призначено судове засідання на 13.11.2024 року.

11.11.2024 року до суду надійшли заперечення на заяву від представника позивача адвокатки Гофман О.Є., в яких просила залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухваленого Центральним районним судом м.Миколаєва 11.09.2015 року усправі № 490/14839/14-ц .

В обгрунтування своїх заперечень посилалася на те, що зазначене судове рішення ухвалене судом понад 9 років тому, вперше пред`явлено до примусового виконання у 2015 році, вдруге у 2016 році, з 2018 року по теперішній час перебуває на примусовому виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) . Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, постановою державного виконавця від 24.05.2021 накладено арешт на кошти боржника. 25.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до відділу ДВС з заявою про зняття арешту з банківського рахунку, який є рахунком для зарахування заробітної плати.

Наведене свідчить про обізнаність боржника про наявність вищевказаного заочного рішення, принаймні з 25.05.2023 року, і мав можливість ознайомитись з його змістом та мотивами раніше, ніж у вересні 2024 року. При цьому у своїй заяві про перегляд заочного рішення боржник взагалі не ставить питання про визнання судом поважними причин пропуску строку на такий перегляд. Твердження про те, що зі змістом судового рішення боржник ознайомився лише 04.09.2024, в даному випадку, правового значення не мають, оскільки, як зазначено вище, про наявність судового рішення ОСОБА_1 був обізнаний ще у травні 2023 року, причини, що об`єктивно перешкоджали отриманню спірного рішення (ознайомленню з матеріалами справи) у заяві не наведені.

Окремо зауважують, що рішення суду частково виконано 14.06.2024 року в розмірі 15 094,20 грн шляхом щвернення стягнення на заробітну плату. З наведеного вбачається, що боржник, посилаючись на судову практику, яка сформувалассь з питань кредитних відносин лише у 2018 році, намагається скасувати судове рішення, ухвалене судом у 2015 році, про наявність якого достеменно був обізнаний принаймні з травня 2023 року, та яке частково виконано у червні 2024 року, однак звернувся до суду з цією заявою лише у вересні 2024 року.

Суд, вивчивши питання щодо понволення строку на подання заяви про перегляд вказаного заочного рішення , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Як зазначила ВП ВС у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24), оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява.

Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Розглядаючи цю справу, Велика Палата ВС звернула увагу на те, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання відповідачем порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків. Установлений ч. 2 ст. 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення один з інструментів забезпечення принципу правової визначеності.

Як пояснила ВП ВС, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати ст. 127 ЦПК України, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Передбачені ч. 3 ст. 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції (зокрема, залишити заяву без задоволення) стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (у тому числі, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи й доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються в ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Як виснувала у цій справі Велика Палата , що оскільки відповідачка була достеменно обізнана про наявність судового провадження у справі, в судові засідання за судовими викликами не з`являлася, пізніше була обізнана про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого в цій справі, то суд першої інстанції обґрунтовано піддав сумніву об`єктивну неможливість відповідачки подати заяву про перегляд заочного рішення раніше 11 листопада 2022 року.

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку. Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

Суд не заперечує, що матеріали справи не містять зворотного повідомлення про вручення відповідачеві судової повістки про виклики до суду та про вручення йому копії заочного рішення після його ухвалення.

Так, з наданих позивачем доказів вбачається, що ще 24.05.2023 ОСОБА_1 , було достеменно відомо про виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду, отже суд критично ставиться до твердження відповідача , що можливість оскаржити вказане заочне рішення у нього з`явилася лише після ознайомлення з матеріалами справи 04.09.2024 рок - адже в той день з матеріалами спрваи ознайомився його представник за довіреністю Лазаренко Р М. Проте договір доручення з цим представником відповідач уклав лише 27.08.2024 року.

У питаннях оцінки поважності причин пропуску процесуального строку на оскарження як підстави для його поновлення суд послідовно враховує критерії, сформовані у практиці ЄСПЛ та Верховного Суду, а саме: тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин; при цьому заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (справа «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», пункт 109 ).

Проте, заявником не зазначено наявність поважних обставин, які об`єктивно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися за правовою допомогою та до суду із заявою про перегляд заочного рішення у визначений процесуальним законом строк, щонайменше з траввня 2023 року, коли йому достовірно стало відомо про наявність оскаржуваного судового рішення. Адже об`єктивних перешкод у ознайомленні з матеріалами справи у нього не було - принаймні на такі вні не посилається. Із заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернувся лише в вересні 2024 року, тобто зі значним пропуском установленого в частині другій статті 284 ЦПК України строку, адже він був обізнаний про наявність заочного судового рішення щодо стягнення з неї заборгованості найпізніше з травня 2023 року.

Отже, на переконання суду, наведені заявником обставини не змінюють як момент, з настанням якого процесуальний закон пов`язує початок відліку строку на подання заяви про перегляд заочного рішення (дата його ухвалення), так і подію, з якою пов`язується наявність у відповідача, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, права на поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, а саме з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Водночас такі обставини дозволяють суду зробити оцінку поведінки відповідачки після отримання інформації про постановлення рішення.

Встановивши відсутність у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені частиною другою статті 284 ЦПК України, з дня ознайомлення щонайменше з резолютивною частиною даного заочного рішення та відсутність безумовних підстав для поновлення строку на звернення до суду з такою заявою, передбачених у частині третій статті 284 цього Кодексу, суд дійшов висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Керуючись ст. 126,127, 284-288 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2015 року відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 11.09.2015 року у справі №490/14839/14 за позовомПублічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Гуденко О.А.