ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/653/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2949/23 Категорія: 308030000 Позарецька С.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Матюхи В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2024 року у справі за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Черкаська міська рада про визнання припиненим права користування службовою квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року Управління Служби безпеки України в Черкаській області звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням начальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 17.01.2003 № 2/ДСК перед Черкаською міською радою порушено клопотання про включена до числа службових службова квартири АДРЕСА_1 згідно з розпорядженням міського голови від 22.02.2016 № 29-р), міста Черкаси та надання її в користування, на той час співробітнику Управління, ОСОБА_3 на склад сім`ї із трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 , 1978 року народження, син ОСОБА_2 , 2001 року народження.

Рішенням Черкаської міської ради від 18.02.2003 № 76 указана квартира включена до числа службових Управління.

На підставі розпорядження Управління від 17.01.2003, ОСОБА_3 , згідно з рішенням Черкаської міської ради від 21.03.2003 №123, видано спеціальний ордер № 066353 серія А від 25.03.2003 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім`ї.

Службове житло виділено ОСОБА_3 у користування у зв`язку з проходженням ним військової служби в Управлінні. 24.04.2003 ним було зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою службової квартири.

З 01.04.2004 ОСОБА_3 звільнений з військової служби за п.п. «д» п.66 (за сімейними обставинами) Положення про проходження військової служби за контрактом та кадрової військової служби у Службі безпеки України (затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 № 1053/2001) в запас Збройних Сил України та виключений зі списку особового складу наказом УСБУ в Черкаській області від 01.04.2004 № 40-ос.

22.10.2008 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб розірвано, свідоцтво серії НОМЕР_1 .

10.08.2020 ОСОБА_3 здійснив перереєстрацію зі службової квартири у квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 33 кв.м, загальною площею 48,2 кв.м, яка на підставі договору дарування від 05.10.2017 належить йому на праві власності.

Отже, з указаного часу ОСОБА_3 в добровільному порядку припинив право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 , про вказане Управління не повідомив та службову квартиру не здав.

Наразі, в квартирі зареєстровані колишня дружина колишнього наймача службового житла ОСОБА_1 та повнолітній син ОСОБА_2 .

Користування службовою квартирою відповідачами засвідчується даними реєстрації за адресою спірної квартири, актом обстеження житлових умов.

Позивач зазначив, що за таких обставин у нього не виникає зобов`язання забезпечувати осіб, які не являються членами сім`ї особи, якій виділялося службове житло у зв`язку з проходженням ним військової служби. Право користування службовою квартирою членів сім`ї військовослужбовця є похідним від реалізації права самого наймача службового житлового приміщення.

Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_3 , не проходять військову службу в Управлінні, але продовжують проживати у службовій квартирі. Відповідачами порушується право позивача на використання квартири за призначенням. Спірна квартира є службовим житлом і потреба у її подальшому використанні, як службової квартири, не відпала, у зв`язку із існуючою потребою у забезпеченні службовим житлом військовослужбовців, які проходять військову службу і перебувають на обліку. Ряд діючих військовослужбовців Управління та члени їх сімей потребують надання службового житла і ним не забезпечені, винаймають квартири у м. Черкаси, за укладеними договорами між ними та власниками житла. Управління компенсує витрати, що фінансуються з Державного бюджету України за найом такими військовослужбовцями житла (в 2022 році на указані цілі профінансовано видатки на загальну суму 403800 грн., що є істотним розміром бюджетних витрат в умовах суспільно-політичної ситуації, яка склалася в країні).

З урахуванням дії в країні воєнного стану, вказані обставини визначають переваги загальнонаціональної та економічної безпеки, захисту прав військовослужбовців, які виконують завдання із захисту державного суверенітету та територіальної цілісності, зокрема, беруть безпосередню участь у веденні бойових дій, членів їх сімей, та визначають розумне співвідношення (обґрунтовану пропорційність) між переслідуваною позивачем легітимною метою захисту інтересів діючих військовослужбовців Управління та тими засобами, які використовуються для досягнення вказаної мети, а саме, виселення відповідачів зі службового житла Управління. Держава та суспільство розраховують на належну відсіч агресору, що не в останню чергу обумовлюється рівнем захищеності соціальних прав самих військовослужбовців.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати припиненим право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 користування службовою квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів звільнити вказану службову квартиру.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано припиненим право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користування службовою квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити службову квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Служби безпеки України в Черкаській області судовий збір у розмірі 1342 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Управління Служби безпеки України в Черкаській області судовий збір у розмірі 1342 грн.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 лютого 2024 року виправлено описку у рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.01.2024, ухваленому за результатами розгляду справи № 711/2949/23 за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Черкаська міська рада про визнання припиненим права користування службовою квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, а саме, четвертий абзац резолютивної частини судового рішення викласти у наступній редакції:

«Компенсувати позивачу Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області (, м. Черкаси, вул. Гоголя, 240) судовий збір за рахунок Державного бюджету України у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 1342 грн. 00 коп.», - замість помилково вказаної редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код АДРЕСА_3 ) на користь Управління Служби безпеки України в Черкаській області (, м. Черкаси, вул. Гоголя, 240) судовий збір у розмірі 1342грн. 00коп.».

В іншій частині залишено без змін.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , який проходив військову службу в Управлінні, разом із дружиною та сином отримали для тимчасового проживання службову квартиру АДРЕСА_1 , про що йому був виданий спеціальний ордер. Безспірним є той факт, що спірна квартира має статус службової і знаходиться в оперативному управлінні та перебуває на балансі позивача. ОСОБА_3 втратив право користування жилим приміщенням, оскільки припинив службу в Управлінні і фактичне проживання в ньому, а також за власного волевиявлення знявся з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, перереєструвався до іншого жилого приміщення, яке перебуває у його приватній власності. Крім того, між ним та відповідачем ОСОБА_1 припинені шлюбні відносини, вони однією сім`єю не проживають, не ведуть спільного господарства і не мають взаємних прав та обов`язків один щодо одного, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу.

Право користування службовою квартирою членів сім`ї наймача є похідним від реалізації права самого наймача службового житлового приміщення. Службове житло було надано співробітнику Управління у зв`язку із службовими відносинами між ними, тимчасово, до настання певних умов. Після припинення службових правовідносин з роботодавцем, ОСОБА_3 зобов`язаний був звільнити надане йому жиле приміщення разом із іншими особами, які мали право на проживання в ньому. При цьому, жодних обставин та підстав для застосування норм ст. 125 ЖК України, судом не встановлено, незважаючи на доводи сторони відповідача.

Після зняття з реєстраційного обліку 10.08.2020 та фактичного припинення проживання у спірній квартирі, в ній продовжують бути зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 (бувша дружина наймача квартири ОСОБА_3 ) та його син ОСОБА_2 , 2001 р. народження, який на час розгляду справи набув повноліття.

У відповідачів відсутні підстави щодо користування ними службовою квартирою, оскільки сам наймач припинив таке право в добровільному порядку. Незважаючи на аргументи відповідачів, не можна вважати, що вони набули право користування спірним жилим помешканням на майбутнє. На думку суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , отримавши право на користування службовим житлом, не могла не знати, що таке право вона має тимчасово, тобто на час проходження військової служби ОСОБА_3 , а тому не була позбавлена права, після припинення ним службових відносин із Управлінням, а також після добровільної відмови ОСОБА_3 від фактичного користування помешканням та зняття з реєстраційного обліку, вирішувати свої житлові питання, реалізувати своє право на житло у спосіб та порядку, визначеному чинним законодавством.

Суд вважав безпідставними доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що з урахуванням часу перебування ОСОБА_3 , на строковій військовій службі у в/ч НОМЕР_2 з 30.06.1988 по 15.06.1990, загальний строк проходження ним військової служби перевищує 10 років, що є, як на її думку, підставою застосування для врегулювання спору ст. 125 ЖК, оскільки житлове законодавство пов`язує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення з наявністю трудових відносин чи відносин з проходження військової служби в органі, підприємстві, установі, організації, які таке житло виділили, не менше 10 років. В Управлінні ОСОБА_3 проходив військову службу лише 9 років 4 місяці, що виключає застосування щодо нього приписів ст. 125 ЖК.

Також, зазначено, що той факт, що син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , проходить строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Центрального ОТО Національної гвардії України з 23.10.2020 по час розгляду справи, і має статус військовослужбовця, не свідчить про наявність підстав для застосування до нього положень ст. 125 ЖК.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для визнання припиненим права відповідачів у користуванні службовим житлом та зобов`язання їх звільнити службову квартиру, то суд вказав, що в Управлінні існує черга співробітників (військовослужбовців та членів їх сімей), які можуть претендувати на заселення у службове житло. Крім того, позивач переслідує ціль - використання спірної службової квартири за призначенням для житлового забезпечення сімей діючих військовослужбовців, які потребують такого житла, та які в умовах воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації несуть тягар додаткового морально-психологічного і фізичного навантаження в силу покладених на них особливостей військової служби.

У зв`язку з припиненням ОСОБА_3 проходження служби в Управлінні та реєстрацією нового місця проживання за іншою адресою, де знаходиться квартира, яка належить йому на праві власності, - його колишня дружина та вже повнолітній син втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_4 .

Що стосується заяв відповідачів про застосування строків позовної давності, то судом звернуто увагу, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, допоки існує відповідне правопорушення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що її син ОСОБА_2 є військовослужбовцем строкової військової служби.

Відповідно до статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Вважає, що на неї, як на матір військовослужбовця, розповсюджуються гарантії надані ст. 125 ЖК України.

Під час розгляду справи суд першої інстанції визнав безспірним той факт, що спірна квартира має статус службової і знаходиться в оперативному управлінні та перебуває на балансі позивача, однак позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував вказані твердження.

Зазначає, що, оцінюючи легітимність заявлених позовних вимог у відповідності до вимог Конституції України та Конвенції з прав людини судом першої інстанції надано перевагу інтересам військовослужбовців і членів їх сімей, які наразі є працівниками Управління СБУ в Черкаській області і у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а вони з сином втратили право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вони були, та припиненням ним трудових відносин з позивачем. Але, враховуючи, що її син ОСОБА_2 , так само наразі є військовослужбовцем, за яким на період служби повинно зберігатись його житло, яке він займав раніше, а іншого житла в них немає, то пропорційність їх виселення викликає обґрунтовані сумніви.

ОСОБА_2 також скористався правом на подання апеляційної скарги, в якій вказував про те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, а тому просив суд його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В мотивування поданої апеляційної скарги наводить аргументи аналогічні доводам викладеним у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

У відзивах на апеляційні скарги Управління СБУ в Черкаській області вказувало, що статусу службової Управління спірна квартира набула рішення Черкаської міської ради від 18.02.2003 №76.

У постанові від 17.04.2020 у справі №463/6203/17 Верховний Суд з врегулювання подібних правовідносин вказав, що права членів сім`ї військовослужбовця є похідними від парва останнього на користування службовим житловим приміщенням.

Також Верховний Суд у цій справі зазначив, що особливість права користування службовим житлом на підстав ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України.

Отже, право третьої особи у справі ОСОБА_3 , як суб`єкта отримання квартири із фонду службового житла управління, обумовлено проходженням ним військової служби в одному із підрозділів позивача, визначало право на заняття спірної квартири відповідачами.

Наявний статус ОСОБА_2 , як військовослужбовця строкової служби , не визначає підстави врегулювання даного спору у відповідності до ст. 125 ЖК україни, адже за фактичних обставин справи, право відповідачів на користування службовою квартирою є похідним від права третьої особи у справі ОСОБА_3 , яке припинено.

З огляду на це, статус військовослужбовцяі строковї служби у справі, ОСОБА_2 , не обумовлює причинно-наслідковий зв`язок стосовно права на зайняття ним службової квартири Управління, оскільки його право користування ґрунтується на парві третьої особи у справі і є похідним від нього. При цьому, таке право третьою особою припинено в добровільному порядку.

Так само, право апелянта ОСОБА_1 є похідним від права третьої особи, і не обумовлюється наявним у її сина статусом військовослужбовця строкової служби.

До того ж, щодо спірної квартири апелянт не може одночасно виступати членомі сім`ї третьої особи ОСОБА_3 і членом сім`ї військовослужбовця строкової служби відповідача ОСОБА_2 .

Зазначає, що цим позовом позивач переслідує чітку конкретну ціль-використання спірної службової квартири за призначенням для житлового забезпечення сімей діючих військосолужбовців, які потребують такого житла, та які в умовах воєнного стану, у зв`язку зі збройною агресією рф, несуть тягар додаткового морально-психологічного і фізичного навантаження, в силу покладених на них особливостей несення військової служби.

Відповідачі в апеляційних скаргах вказують на порушення їх права на спірне житло, що обумовлено тривалістю їх проживання в квартирі.

Судом першої інстанції всебічно, повно і об`єктивно досліджено обставини даного спору в цій частині та надано правоввуу оцінку, що даний факт не визначає права відповідачів на зайняття спірної квартири у розумінні ст. 1 Конвенції.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням начальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області від 17.01.2003 № 2/ДСК, відповідно до ст. 118 ЖК України, п.3 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою РМ УРСР від 04.02.1988, п.36 постанови КМУ від 15.12.1997 №1393 «Про доповнення Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення», Наказу Голови СБУ від 09.06.1998 №52-дск «Про затвердження інструкції про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Службі безпеки України та Переліку категорій співробітників військовослужбовців Служби безпеки України, яким може бути надано службові жилі приміщення, перед Черкаською міською радою порушено клопотання про включення до числа службових квартири АДРЕСА_1 . Ця службова квартира виділена в користування, на той час співробітнику Управління, ОСОБА_3 на склад сім`ї із трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 , 1978 року народження, син ОСОБА_2 , 2001 року народження, що підтверджується наданим позивачем витягом з розпорядження від 27.04.2023 №16/2198.

Рішенням Черкаської міської ради від 18.02.2003 № 76 двокімнатна квартира АДРЕСА_5 включена до числа службових Управління Служби безпеки України в Черкаській області.

Під час розгляду справи судом було досліджено витяг із журналу обліку службового житла Управління СБУ в Черкаській області з грифом обмеження доступу «для службового користування», відповідно до якого встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була взята на оперативний облік в Управління, як службове житло.

В силу приписів ст.ст. 4, 5 ЖК України, глави 7 ЦК УРСР (діючого до 01.01.2004 року, часу набуття чинності ЦК України від 16.01.2003), державна реєстрація права власності на державний житловий фонд (до якого квартира відноситься після завершення будівництва) не здійснювалася. За нормами ст. 182 ЦК України, визначено, що право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а ст. 331 цього Кодексу, яка пов`язує з вчиненням такої дії виникнення права власності на нього, введені в дію у зв`язку з набуттям чинності цим Кодексом лише 01.04.2004.

На підставі розпорядження Управління від 17.01.2003, ОСОБА_3 , згідно з рішенням Черкаської міської ради від 21.03.2003 №123, видано спеціальний ордер № 066353 серія А від 25.03.2003 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім`ї.

Службове житло виділено ОСОБА_3 у користування у зв`язку з проходженням ним військової служби в Управлінні Служби безпеки України в Черкаській області.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 - 24.04.2003, про що свідчать дані його паспорту серія НОМЕР_4 , копія якого долучена до позову.

24.04.2003 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_6 , що підтверджується даними її паспорту НОМЕР_5 , копія якого долучена позивачем до позову та інформацією, наданою на запит суду органами місцевого самоврядування від 15.05.2023.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду від 10.05.2023, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за вказаною адресою зареєстрований 24.04.2003.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 , батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис №216) є: батько ОСОБА_3 та матір ОСОБА_1 .

Крім того, на час розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 , з 23.10.2020 перебуває на строковій військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Центрального ОТО Національної гвардії України по дату надання довідки від 02.06.2023 №2058, яка видана начальником відділення кадрів військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_4 . Дані обставини підтверджуються і військовим квитком серія НОМЕР_7 , копії яких надані до суду відповідачем.

З 01.04.2004 ОСОБА_3 звільнений з військової служби за п.п. «д» п. 66 (за сімейними обставинами) Положення про проходження військової служби за контрактом та кадрової військової служби у Службі безпеки України (затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 № 1053/2001) в запас Збройних Сил України та виключений зі списку особового складу наказом УСБУ в Черкаській області від 01.04.2004 № 40-ос, про що свідчить довідка УСБУ в Черкаській області від 28.03.2023 №24/1566. Військова вислуга в Управлінні ОСОБА_3 становить 9 років 4 місяці.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (актовий запис №471 від 22.10.2008).

10.08.2020 ОСОБА_3 здійснив реєстрацію місця свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 , житловою площею 33 кв. м, загальною площею 48,2 кв.м (інформація Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» від 21.03.2023 №4029-01-10), яка на підставі договору дарування від 05.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Кондаковою Н.В. (реєстр №1495), належить йому на праві власності, відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.03.2023 №325883968.

Відповідно до інформації Департаменту «Центр надання адміністративних послуг Черкаської міської ради від 01.05.2023 №6415-01-10, - станом на 10.08.2020 за адресою: АДРЕСА_7 були зареєстровані особи: ОСОБА_3 , 1969 року народження, ОСОБА_5 , 1937 року народження. Станом на 01.05.2023 за цією адресою відсутні зареєстровані особи.

За даними відомостей, наданих цим же Департаментом від 10.05.2023 №6981-01-10, ОСОБА_3 станом на 10.05.2023 не зареєстрований по м. Черкаси.

Отже, встановлено, що з 10.08.2020 ОСОБА_3 припинив право користування квартирою АДРЕСА_1 і отримав право користування у квартирі АДРЕСА_2 , належній йому на праві власності. Між тим, про вказані обставини ним до Управління СБУ в Черкаській області повідомлено не було і службову квартиру він не здав.

За дослідженими доказами по справі, під час допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , останні підтвердили факт підписанні ними акту опитування сусідів №1 від 20.07.2023 про те, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_8 , а лише іноді з`являється до помешкання.

Управлінням Служби безпеки України в Черкаській області листом від 01.05.2023 №16/2256 запропоновано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вивільнити та передати Управлінню квартиру АДРЕСА_1 у найкоротший термін, оскільки встановлено факт втрати ними права користування службовою квартирою і роз`яснено право звернення до суду.

Відповідачі не перебували у службових правовідносинах із Управлінням.

За наданими позивачем і дослідженими доказами судом встановлено, що на обліку потребуючих забезпечення житлом на 01.01.2023 перебуває 47 діючих військовослужбовців співробітники Управління, в тому числі 30 учасників бойових дій, потребують надання службового житла, про що свідчить відповідний список.

Із указаного числа 7 діючих військовослужбовців Управління та члени їх сімей, які потребують надання службового житла і ним не забезпечені, винаймають квартири у м.Черкаси, за укладеними договорами між ними та власниками житла (розрахунок потреби грошової компенсації за піднайом житла військовослужбовцям УСБУ в Черкаській області на квітень 2023 року). У 2022 році на такі цілі УСБУ в Черкаській області профінансовано видатки на загальну суму 403800 грн., про що свідчить звіт стосовно фактичного використання видатків для виплати грошової компенсації за ІV квартал 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За змістом статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником.

Як передбачено ч. 2 ст. 121 ЖК України (в редакції статті на час спірних правовідносин), службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України).

Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Пунктом 36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 визначено, що право на отримання службового житла мають співробітники-військовослужбовці СБУ до одержання ними постійного житлового приміщення.

Відповідно до пункту 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.

Пунктом 12 цього Порядку передбачено, що службові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом за місцем проходження військової служби.

На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган міської ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Згідно з пунктом 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06 листопада 2007 року № 792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 листопада 2007 року за № 1308/14575, співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Ці норми встановлюють суб`єктів, на які розповсюджуються правовідносини щодо отримання і користування службовим житлом, в тому числі на належність особи, яка отримує службове житло, до відповідного підприємства, установи, організації, що його виділяє.

Судом установлено, що з урахуванням відсутності у ОСОБА_3 за місцем проходження служби у м. Черкаси житла для постійного проживання, він як військовослужбовець, який проходив військову службу в СБУ, був забезпечений службовим житлом на склад сім`ї три особи на час виконання ним обов`язків військової служби саме в Управлінні, шляхом надання йому для проживання спірної службової квартири.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).

Згідно з пунктом 5.17 Інструкції № 792 підлягають виселенню зі службового житлового приміщення колишні члени сім`ї співробітника, які проживають з ним після розірвання шлюбу, у випадку, якщо вказані особи в добровільному порядку не звільнять службове житлове приміщення, їх виселення проводиться у судовому порядку. Крім того, передбачено, що зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менше 10 років (таку ж норму містив пункт 4.2. Інструкції про порядок надання жилих приміщень і користування ними в Службі безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 09.05.1998 № 52/КФ, втратила чинність з прийняттям Інструкції № 792).

Тобто, житлове законодавство пов`язує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення з наявністю трудових відносин чи відносин з проходження військової служби в органі, підприємстві, установі, організації, які таке житло виділили, не менше 10 років.

У постанові від 17.04.2020 у справі № 463/6203/17 Верховний Суд вказав, що права членів сім`ї військовослужбовця є похідними від права останнього на користування службовим житловим приміщенням. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення, відповідно до статті 124 ЖК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення виходив з того, що право на отримання та користування відповідачами спірною службовою квартирою виникло та існувало на зазначених законних підставах під час проходження ОСОБА_3 . військової служби з 01 грудня 1994 року до 01 квітня 2004 року, проте, таке право користування спірною квартирою ним втрачено 01 квітня 2004 року у зв`язку із звільненням із війської служби.

При цьому, в Управлінні ОСОБА_3 проходив військову службу лише 9 років 4 місяці, що виключає застосування щодо нього приписів ст. 125 ЖК.

Крім того, ОСОБА_3 знявся з реєстраційного обліку в службовій квартирі 10.08.2020 та фактично припинив проживання у спірній квартирі, водночас в ній продовжують бути зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 (бувша дружина наймача квартири ОСОБА_3 ) та його син ОСОБА_2 , 2001 року народження.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Щодо доводів апеляційних скарг в частині недоведеності позивачем належності спірної квартири до службової, а також її знаходження в оперативному управлінні та на балансі позивача, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 р. №37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Пунктом 5 вказаного Положення передбачено, що облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових.

Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень.

Оперативний облік належних їм службових жилих приміщень провадять також відповідні підприємства, установи, організації.

Спірна квартира набула статусу службової згідно зі рішенням Черкаської міської ради від 18.02.2003 року №76 (т. 2 а.с. 32, 34-35).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було досліджено витяг із журналу обліку службового житла Управління СБУ в Черкаській області з грифом обмеження доступу «для службового користування», відповідно до якого встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була взята на оперативний облік в Управління, як службове житло (т. 3 а.с. 137а).

Тому, твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах, що позивачем не доведено належність даного житла до службового, спростовуються прийнятим рішенням ВК Черкаської міської ради та наявністю журналу його оперативного обліку у позивача.

Щодо посилань у апеляційних скаргах на ту обставину, що у відповідності до вимог статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема сім`ї військовослужбовців, то колегія суддів зауважує наступне.

В своїх аргументах відповідачі наполягають на тому, що оскільки відповідач ОСОБА_2 наразі перебуває на строковій військовій службі, тому підлягають застосуванню вищевказані положення закону.

З матеріалів справи дійсно установлено, що ОСОБА_2 , з 23.10.2020 перебуває на строковій військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Центрального ОТО Національної гвардії України.

Статтею 125 ЖК України регламентовано, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків.

За військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (абзац 2 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

З аналізу норми статті 125 ЖК України слід дійти висновку, що вказане положення стосується членів сім`ї військовослужбовця, якому надане вказане житло як службове. Однак вказана норма не свідчить про неможливість виселення членів сім`ї, які входять до складу сім`ї особи, якій надано таке житло як службове та які є військовослужбовцями.

Спірне житло надано позивачем в користування ОСОБА_3 у зв`язку з проходженням ним військової служби в Управлінні СБУ в Черкаській області, тобто право користування ОСОБА_2 як військовослужбовця є похідним від права ОСОБА_3 на це житло.

Доводи апеляційних скарг щодо нездійснення судом першої інстанції оцінки виселення відповідачів в контексті пропорційності такого заходу висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статті 124-125 ЖК України передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Як вбачається з пояснень позивача виселення відповідачів зі спірної квартири, яка є службовим житлом, необхідна для захисту прав військовослужбовців, які проходять службу в Управлінні СБУ в Черкаській області та потребують забезпечення службовим житлом. Не звільнення відповідачами житла унеможливлює закріплення вивільненого житла за іншою посадою та надання його у користування іншому військовослужбовцю, а також до виплати Управлінням грошової компенсації такому військовослужбовцю за піднайом житла.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 , якому разом з членами його сім`ї надана спірна квартира як військовослужбовцю у зв`язку з проходженням служби в Управлінні СБУ в Черкаській області добровільно знявся з реєстрації, має у власності інше нерухоме майно, тому продовження проживання у службовій квартирі колишньої дружини та сина є пропорційним втручанням у право даних осіб на житло.

Враховуючи наявність на обліку позивача значної кількості осіб, які потребують надання службового житла, а також враховуючи, що передбачені нормами статті 125 ЖК України підстави для неможливості виселення вказаних осіб відсутні, тому колегія суддів доходить висновку про обгрунтвоаність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд першої інстанції висловився, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63)».

Доводам щодо застосування позовної давності судом першої інстанції надано правову оцінку, додаткового аналізу вони не потребують.

Отже, колегія суддів, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг не знаходить достатніх підстав для його скасування або зміни.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Судді: