ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 390/1028/23

провадження № 22-ц/4809/1150/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області (суддя Квітка О. О.) від 08.05.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

08.06.2023 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою працездатності, спричиненої професійним захворюванням.

Позов обґрунтовано тим, що позивач продовж 25 років 4 місяців і 16 днів працював водієм вантажного автомобіля на Інгульській шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

09.09.2022 з ініціативи роботодавця він був звільнений з роботи у зв`язку з виявленою його невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП України).

Документально підтверджено невідповідність умов його праці вимогам щодо безпечності. Згідно з актом розслідування причин виникнення захворювання від 28.11.2022 виявлене у нього професійне захворювання спричинене тривалим стажем роботи у шкідливих умовах.

Згідно з висновком МСЕК втрата ним професійної працездатності становить 60%. Встановлено третю групу його інвалідності безстроково.

Проте ознаки професійного захворювання у нього з`явилися ще у 2004 році, тож він регулярно лікувався.

Через професійне захворювання він часто відчуває біль, слабкість та втому, можливості його опорно-рухової системи обмежені, негативні зміни стану його здоров`я є незворотними.

Все це викликає у нього душевні страждання.

Позивач вказує на вину відповідача у виникненні його професійного захворювання, на тривалість та глибину його страждань, необхідність докладання ним додаткових зусиль для лікування.

2.Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, в розмірі 120 000,00 грн з урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, а в іншій частині у задоволені позовних вимог відмовити. Крім того, суд стягнув з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1 200,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що у справі доведено факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу у зв`язку з професійним захворюванням та стійкою втратою 60% професійної працездатності, настання інвалідності. Суд вважав, що вина за завдану позивачу моральну шкоду лежить на відповідачу, який не забезпечив йому безпечних умов праці. Суд погодився з позивачем, що завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню одноразово у грошовій формі, але визнав, що розмір компенсації, який визначив позивач, є необґрунтовано надмірним, тож визначив його в сумі 120 000,00 грн, вказавши, що вона є оподатковуваним доходом позивача.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

3.1) позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу в якій просить рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2024 змінити, збільшивши розмір грошового відшкодування за завдану йому моральну шкоду 335 000,00 грн без утримання податків та зборів.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, місцевий суд достатньою мірою не врахував трудовий стаж позивача, важкість та відповідальність виконуваної ним роботи, шкідливі наслідки умов роботи, які настали для позивача, обмеження, які він зазнає у зв`язку із встановленою інвалідністю, неможливість відновлення стану його здоров`я.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 164, 165 ПК України та дійшов помилкового висновку, що присуджена позивачу сума компенсації підлягає оподаткуванню.

3.2) відповідач Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» подав до суду апеляційну скаргу в якій просить рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2024 скасувати й постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що місцевий суд не врахував ту обставину, що 05.05.2023 між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 був укладений договір № 18/719-6 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням в сумі 7000,00 грн. Строк виконання відповідачем зобов`язання за цим договором поки не настав. Таким чином позивач реалізував своє право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка за законом (ч. 5 ст. 23 ЦК України) відшкодовується одноразово.

4.Короткий зміт відзивів на апеляційні скарги

4.1) від відповідача ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, яку подав позивач ОСОБА_1 . У відзиві йдеться про безпідставність вимог позивача з огляду на укладений між сторонами у справі договір про відшкодування моральної шкоди.

4.2) від позивача ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу, які подав відповідач ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», до суду апеляційної інстанції не надійшов. Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

5.Короткий зміст пояснень учасників справи у судовому засіданні 09.10.2024

Позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу, а вимоги поданої відповідачем апеляційної скарги заперечив, пояснивши суду, що він не укладав з відповідачем договір про відшкодування моральної шкоди і не погоджувався на вказаний відповідачем розмір компенсації.

Відповідач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку 30.07.2024 о 18:48:57 до електронного кабінету ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» надісланої судової повістки-повідомлення. Згідно з абз. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою відповідачу 31.07.2024.

Відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання в суд апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

6.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 працював на Інгульській шахті ДП «Схід ГЗК» в період з 18.04.1995 по 31.08.1995 - водієм автомобіля КрАЗ на перевезенні гідрозакладного матеріалу; з 01.09.1995 по 14.09.1996 - водієм автомобіля; з 15.09.1996 по 26.11.1996 - водієм автомобіля КрАЗ на перевезенні закладного матеріалу; з 01.12.1998 по 20.07.1999 - водієм автомобіля; з 21.07.1999 по 31.05.2007 - водієм автомобіля КрАЗ на перевезенні закладного матеріалу; з 01.06.2007 по 09.09.2022 - водієм автотранспортних засобів на перевезенні гірничої маси.

09.09.2022 наказом ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»' Інгульська шахта № 227 о/с звільнено ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів на перевезення гірничої маси автотранспортного господарства на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню цієї роботи, що підтверджується відомостями у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Факт виникнення у позивача хронічного професійного захворювання був предметом розслідування за наслідками якого 28.11.2022 складено акт за формою П-4 згідно з яким встановлено наявність у позивача ряду професійних захворювань: радикулопатія поперечно-грижова L4, L5, S1 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня); хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху), за класифікацією ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , захворювання професійне (15.11.2022). Згідно з п. 17 вказаного акту професійне захворювання у позивача виникло за обставин роботи в шкідливих і важких умовах праці на Інгульській шахті ДП «Схід ГЗК» при виконанні функціональних обов`язків водія автотранспортних засобів на перевезенні гірничої маси, водія автомобіля КРАЗ на перевезенні закладних матеріалів в умовах перевищення ГДР фізичного навантаження, перебування в вимушеній робочій позі та шуму із застосуванням засобів індивідуального захисту. Відповідно до п. 18 акту причинами виникнення професійного захворювання є рівень фізичного перевантаження, а саме: час перебування в вимушеній робочій позі складає до 66,2% при нормі до 10% відносяться до III класу 2 ступеню важкості трудового процесу. За показниками напруженості трудового процесу (відповідальний за безпеку) та нерегулярна змінність роботи з роботою у нічну зміну III клас 2 ступінь напруженості трудового процесу. Рівень виробничого шуму: до 82 дБА при нормі 80 дБА. Мікроклімат: Температура повітря робочої зони + 18 °С при нормі +17 +23 °С; рівень відносної вологості повітря до 68% при нормі

Згідно з довідкою МСЕК від 13.12.2022 серія 12ААБ № 197696 ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності з 09.12.2022 з причин професійного захворювання, безтерміново.

Відповідно до виписки з акта огляду МСЕК від 13.12.2022 до довідки серія 12ААА № 105883 Штефану ВадимуМиколайовичу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності з 09.12.2022 (радикулопатія - 45%, приглух. - 15%), причина - професійне захворювання.

Згідно з випискою з медичної картки амбулаторного та стаціонарного хворого підтверджено перебування ОСОБА_1 в липні, жовтні 2018 року, в лютому, червні, жовтні 2019 року, березні 2020 року, липні, грудні 2021 року, в серпні 2022 року на лікуванні у медичних закладах.

Відповідно до договору №18/719-6 про відшкодування моральної шкоди від 05.05.2023, підписаного між ДП «СхідГЗК» в особі т.в.о генерального директора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 сторони дійшли згоди про те, що ДП «СхідГЗК» сплачує одноразову грошову виплату ОСОБА_1 у розмірі 7000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого ним професійного захворювання. ОСОБА_1 відмовляється від будь-яких намірів стягнення на його користь інших сум у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання. Пунктом 3 договору передбачено, що ДП «СхідГЗК» зобов`язується в строк до 31.12.2024 сплатити позивачу 7 000,00 грн, як відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок отриманого професійного захворювання.

7.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційних скаргза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційних скарг, які подали сторони у справі, підлягають задоволенню частково.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела, правові висновки вищих судів щодо правозастосування

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.ч. 1 4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно з ч. 1 ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно зч. 8 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно зі ст. 12 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) надано роз`яснення про те, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Велика Палата Верховного у постанові від 05.12.2018 у справі № 210/5258/16-ц зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У цій справі предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу професійним захворюванням, втратою професійної працездатності та інвалідністю, пов`язаними з виконанням трудових обов`язків водія автотранспортних засобів з перевезення гірничої маси Інгульської шахти ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

Відповідно до змісту наведених вище за текстом цієї постанови норм законодавства відшкодування моральної шкоди провадиться роботодавцем, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за сукупності умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. При цьому відсутність заборон з боку органів охорони праці на роботу в небезпечних і шкідливих для здоров`я умах праці не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду завдану здоров`ю працівника під час виконання ним трудових обов`язків.

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, між сторонами відсутній спір про те, що до професійного захворювання у позивача, часткової втрати ним працездатності й інвалідності призвело незабезпечення роботодавцем (відповідачем) безпечних і здорових умов праці, а також про те, що існують передбачені законом підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу.

Однак між сторонами існує спір про наявність підстав для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди судом та його стягнення рішенням суду з огляду на існуючий договір (1), розмір відшкодування (2), оподаткування стягуваної суми відшкодування (3).

Щодо підстав для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди судом та його стягнення рішенням суду (1).

Право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу гарантоване ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення вказав, що він не бере до уваги наданий відповідачем до суду договір від 05.05.2023 № 18/719-6 про відшкодування моральної шкоди, сторонами якого є ДП «Схід ГЗК» та ОСОБА_1 , та умовами якого передбачено, що ДП «Схід ГЗК» сплачує одноразову грошову виплату ОСОБА_1 у розмірі 7000 грн з вирахуванням податків та обов`язкових платежів, як відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого професійного захворювання.

Суд також зазначив, що зважаючи на деліктний характер відносин сторін, закон, а саме ч. 3 ст. 23 ЦК України, покладає лише на суд повноваження визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду вважає висновок суду про неврахування як доказу вказаного договору правильним, але мотиви суд - хибними.

Згідно з ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц сформульовано висновок про те, що тлумачення положень ст. ст. 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Отже, якщо між заподіювачем моральної шкоди і потерпілою особою укладено договір, в якому сторони дійшли згоди щодо розміру, способу, строків компенсації моральної шкоди, й цей договір виконується, підстав для звернення до суду задля отримання повторної компенсації потерпілий немає.

З огляду на це твердження місцевого суду, що лише суд, а не сторони правовідносин із відшкодування завданої моральної шкоди у договорі, може визначити розмір компенсації є хибним.

Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку факт укладення такого договору між сторонами у справі, його виконання є не доведеним.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 3 ст. 83 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. ч. 2. 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Пунктами 5.27 Національного стандарту «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003) визначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Як вбачається з матеріалів справи, у поданому 01.08.2023 до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач не вказував про укладення між ним та ОСОБА_1 договору про відшкодування моральної шкоди від 05.05.2023 № 18/719-6, копію такого договору разом з відзивом до суду не надав (а. с. 45 53).

17.10.2023 Кіровський районний суд м. Кіровограда закрив підготовче провадження у цій справі, а справу призначив до розгляду.

06.03.2024 до суду надійшли письмові пояснення відповідача від 29.02.2024 у який він повідомив суд про існування укладеного між ним та ОСОБА_1 договору про відшкодування моральної шкоди від 05.05.2023 № 18/719-6 та додав ніким не засвідчену світкопію вказаного договору (а. с. 105 107).

При цьому відповідач не навів жодних причин неподання цього доказу до суду разом з відзивом на позовну заяву, не просив поновити йому встановлений ч. 3 ст. 83 ЦПК України строк на подання цього доказу.

Згідно з с. 8 с. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З протоколу судового засідання від 19.04.2024 вбачається, що в суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 заперечили факт укладення такого договору між сторонами у справі (а. с. 122 126, запис 13 - 30).

Такі ж пояснення позивач повторив у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд правильно не прийняв наданий відповідачем з пропуском встановлено строку доказ копію договору про відшкодування моральної шкоди від 05.05.2023 № 18/719-6, яка до того ж належним чином не посвідчена.

Помилка суду в мотивах неприйняття цього доказу не вплинула на правильність осаржуваного рішення загалом.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди (2).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що оцінений позивачем розмір компенсації завданої моральної шкоди в сумі 335 000,00 грн не є домірним самій шкоді через його явне завищення.

Водночас присуджений судом розмір компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 120 000,00 грн також є недостатньо обгрнутованим.

Визначаючи справедливу компенсацію за завдану шкоду потрібно мати на увазі, що мета компенсації надати позивачу (потерпілому) саме компенсацію за порушення, а не покарати відповідача.

Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Місцевий суд врахував, що позивач зазнав зменшення професійної працездатності на 60%, потребує регулярного забезпечення лікарськими засобами та лікуванням, санаторно-курортним лікуванням у санаторіях для пацієнтів із захворюваннями опорно-рухового апарату, отримав інвалідність третьої групи безстроково.

Однак поза увагою суду лишилося те, що позивач вже змушений був неодноразово проходити курс лікування, що підтверджено наданими ним до суду виписками з медичних карток (а. с. 20 33), зазнає постійних фізичних страждань через стійкий больовий та м`язово-тонічний синдром, що підтверджено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (а. с. 13 15), втратив роботу з підстав, передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України, має протипоказання до фізичного навантаження, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, а також викликає у нього значне психоемоційне навантаження.

Тож, встановивши факт завдання моральної шкоди позивачу, суд не виявив достатньої ретельності у дослідженні глибини й тривалості моральних страждань позивача, аби присуджена сума відшкодування була домірною завданій шкоді.

Європейський суд з прав людини, практика якого застосовується судами як джерело права на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України, у рішенні у справі «Станков проти Болгарії» вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, а також виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої ст. 41 Конвенції.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28.03.2007, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Так у постановах Кропивницького апеляційного суду від 04.07.2024 у справі № 396/1507/24, від 17.09.2024 у справі № 396/1532/24 за позовами працівників, які втратили 60 % професійної працездатності та набули третьої групи інвалідності, до ДП «Схід ГЗК» про відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції погодився з рішеннями судів першої інстанції, якими присуджено відшкодування моральної шкоди по 200 000,00 грн.

З огляду на таке, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги позивача в цій частині підлягають задоволенню, а рішення зміні в бік збільшення розміру присудженого відшкодування за завдану моральну шкоду до 200 000,00 грн.

Щодо оподаткування доходу у вигляді відшкодування моральної шкоди (3).

Суд першої інстанції вважав, що присуджена позивачу компенсація за завдану моральну шкоду належить до оподатковуваного доходу, а тому вказав у рішенні про необхідність утримання з суми компенсації податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду помилковим.

Згідно з п. 162.1 ст. 162 ПК України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - резидент, яка володіє та/або користується (орендує (суборендує), на умовах емфітевзису, постійно користується) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, у частині мінімального податкового зобов`язання; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент; податковий агент.

Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначає, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до ст. 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (п. 164.1 ст. 164 ПК України та п.п. 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.01.2020 № 466-ІХ, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 у справі № 598/438/21 викладено висновок щодо застосування п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, а саме: «Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23.05.2020, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, стягнута на підставі рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає оподаткуванню».

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.06.2022 у справі № 599/645/21, від 07.11.2022 у справі № 161/16011/20.

Таким чином, оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) тому немає підстав для ототожнення у цій справі відшкодування моральної шкоди, завданої здоров`ю позивача, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню згідно з п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з аргументами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, про неправильне застосування судом першої інстанції норм ПК України та безпідставну вказівку в оскаржуваному рішенні про належність суми призначеної грошової компенсації за завдану моральну шкоду, яка пов`язана з шкодою здоров`ю позивача, до оподатковуваного доходу позивача.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши, що якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до тривалих та стійких моральних страждань позивача у зв`язку з втратою здоров`я, працездатності, порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, місцевий суд дійшов обгрнтованого висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Сторони учасники деліктного правовідношення, мають право врегулювати питання розміру, порядку та строку сплати грошової компенсації за завдану шкоду шляхом укладення відповідного договору. Однак у справі, яка переглядається факт укладення такого договору не доведений відповідними доказами.

У зв`язку з недосягнення між сторонами домовленості про відшкодування, потерпіла сторона (позивач у справі) має право на захист свого порушеного немаайнового права в судовому порядку. Проте, з огляду на принципи розумності, виваженості та справедливості, присуджений судом розмір відшкодування не є домірним завданій шкоді.

Висновок суду першої інстанції про включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку присудженого відшкодування шкоди життю та здоров`ю, зокрема моральної шкоди, не відповідає змісту законодавства.

У зв`язку з цим, що рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає вимогам законності, обґрунтованості та справедливості, а тому підлягає зміні.

Щодо інших аргументів сторін, викладених в апеляційних скаргах, то колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що ЄСПЛ у своїх рішеннях вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення «Сєрявін проти України», 10.02.2010).

10.Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційним судом вимог позивача, який згідно з п. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, з ДП «Схід ГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 - 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08.05.2024 змінити в частині розміру відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (код юридичної особи у Єдиному державному реєстрі: 14309787) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошове відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) грн.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (код юридичної особи у Єдиному державному реєстрі: 14309787) на користь держави судовий збір 2000,00 (дві тисячі) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 20.11.2024.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник