Гребінківський районний суд Полтавської області
___________________________________________________________________________________
Справа №: 528/1316/23
Провадження № 2/528/50/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 вересня 2024 року м. Гребінка

05 вересня 2024 року Гребінківський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Татіщевої Я.В., секретаря судового засідання Трохименка В.В., з участю: представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гребінка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.

В обґрунтування заявленого позову послалася на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.01.1997 року по 15.04.2022 року.

У шлюбі мають двох дітей: ОСОБА_6 , 1994 року народження, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме, в 2001 році ними як подружжям був придбаний житловий будинок, який зареєстрований за ОСОБА_7 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі вони з відповідачем вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Вона не працювала, оскільки була зайнята доглядом за їхнім спільних із відповідачем сином ОСОБА_8 , який мав важку хворобу, був інвалідом з дитинства та потребував повного постійного стороннього догляду, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Вказує, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди у здійсненні поділу майна, яке є спільною власністю подружжя. Наразі вона проживає разом із донькою у її батьків, а в будинку, який вони спільно із відповідачем придбали за час перебування у шлюбі, проживає відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю цивільною дружиною.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за нею, ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вищевказаного будинку.

Одночасно із позовом ОСОБА_4 подала клопотання про арешт майна, житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 04.10.2023 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову/арешту майна.

Ухвалою судді від 11.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, за клопотання позивача витребувано у відповідача ОСОБА_2 технічний паспорт та правовстановлюючі документи на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

18.10.2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду із повторним клопотанням про арешт майна.

Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 19.10.2023 року у задоволені заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

03.11.2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, зі змісту якого вбачається, що на думку відповідача мотиви та підстави, зазначені у позовній заяві щодо поділу майна аргументовані неправомірно. Позовні вимоги він не визнає у повному обсязі.

Зазначає, що твердження позивача щодо придбання будинку у 2001 році під час шлюбу частково не відповідає дійсності, оскільки 16.05.2001 року він уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу будинку№ НГР-357, згідно якого ОСОБА_5 зобов`язався продати, а ОСОБА_2 зобов`язався купити житловий будинок з господарськими побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір оформили на Українській універсальній біржі, вважаючи, що дана угода не потребує наступного нотаріального посвідчення. Договір було укладено у письмовій формі та відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на УУБ в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю на підставі укладеного договору НГР-357 від 16.05.2001 року.

Вищевказаний договір не був посвідчений нотаріально, а відповідно нотаріус не здійснив обов`язкову перевірку дієздатності та правоздатності сторін правочину, не витребував від сторін правочину додаткові необхідні для вчинення нотаріальної дії документи, наприклад, акти цивільного стану, згоди, дозволи та зави зацікавлених осіб, тощо.

Зазначає, що правочини щодо відчуження та обтяження майна, що підлягає обов`язковій реєстрації (нерухоме майно, автотранспортні засоби), посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, та за наявності на них запису про реєстрацію.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що спірний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є його власністю відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації, а відповідно вимоги ОСОБА_4 до нього щодо поділу вищевказаного будинку є передчасними та незаконними, а тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

16.11.2023 року від ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується із твердженнями відповідача ОСОБА_2 , викладеними у відзиві, оскільки в рамках цивільної справи №712/6179/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини відповідач сам стверджував, і це зазначено у відзиві по вищевказаній справі, що вищевказаний спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Однак у відзиві на позовну заяву про поділ майна зазначає, що житловий взагалі йому не належить.

Зазначила, що з 2001 року будинок належить ОСОБА_2 та право власності на нього зареєстроване в КП «Лубенське МБТІ». Усі істотні умови, що притаманні договору купівлі- продажу, виконані, право власності зареєстроване, а тому вона вважає себе повноважним власником житла, оскільки будинок придбаний за час перебування із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони разом із родиною вселилися в придбаний будинок та використовували його згідно закону для проживання.

Вказує, що право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» №19560-ХІІ від 10.12.1991 року, згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, а положенням ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Укладений ОСОБА_2 на Українській універсальній біржі договір купівлі- продажу від 16.05.2001 року, реєстровий №НГР-357, відповідає порядку укладення договорів на товарних біржах, тобто вимогам ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу».

Таким чином, до відносин щодо купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна застосовуються норми ЦК, що діяли на час укладення угод, а саме, ЦК УРСР в редакції 1963 року.

А тому просить суд відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, та задовольнити її позов у повному обсязі.

16.11.2023 року позивач ОСОБА_4 подала уточнену позовну заяву про поділ майна, у якій збільшила свої позовні вимоги та просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу реєстровий №НГР-357 від 16.05.2001 року, житлового будинку з надвірними господарськими побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 1/2 частині будинку.

Ухвалою суду від 05.03.2024 року клопотання представника відповідача, адвоката Рябеки Р.М. задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 . Вирішено питання щодо виклику третьої особи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України.

Ухвалою суду від 25.06.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Семенюк О.Г., позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. Зазначила, що підставою звернення до суду стало те, що сторони не змогли в позасудовому порядку досягти згоди щодо поділу майна, що було придбане ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Позивач просила відповідача придбати їй маленьку квартиру м. Черкаси, однак відповідач відмовив.

Вказала, що посилання відповідача на ту обставину, що він не є власником спірного майна та посилання на ст. 640 ЦК України є безпідставними. До спірних правовідносин необхідно застосовувати ЦК УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» та Закон України «Про товарну біржу», які діяли на момент укладення договору купівлі-продажу будинку у 2001 році, коли нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу не вимагалося та не передбачалося. А тому правочин відповідав волі сторін договору, сторонами виконані усі істотні умови договору. Окрім того, спостерігається активне користування будинком з моменту придбання його ОСОБА_2 , збудовані додаткові будівлі та споруди. А тому суд не має брати до уваги доводи відповідача, що він не є власником будинку, оскільки він сам у судовому засіданні підтвердив, що будинок купував, договір підписував. Окрім того, до правовідносин необхідно застосовувати вимоги ст.ст. 60,61, 69, 71 СК України.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він передав позивачу частину коштів, намагався вирішити питання в позасудовому порядку, але остання почала судову тяганину. Зазначив, що він був готовий придбати їй квартиру, але на його умовах, на тих, які вони раніше обговорювали з ОСОБА_4 .

Вказав, що він підписував та укладав договір купівлі-продажу будинку, гроші сплатив, а продавець передав йому будинок. Однак власником себе вважати не може, оскільки як виявилося, договір потрібно було нотаріально посвідчувати. Зазначив, що буде займатися належним оформленням правовстановлюючих документів на будинок, але після того, як знайде власника будинку, а його на даний момент немає.

Представник відповідача, адвокат Рябека Р.М., у судовому засіданні зазначив, що дійсно відповідач не визнає позов у повному обсязі, оскільки спірний будинок, що є предметом спору, не є власністю відповідача відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_2 не набув прав власності в розумінні ст. 657 ЦК України, та в порушення ст. 640 ЦК України не здійснив нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Зазначив, що право власності передбачає право володіння, право користування та право розпорядження, однак відповідач не є власником майна і він не може розпоряджатися ним.

Власником спірного нерухомого майна наразі є особа, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, а саме, ОСОБА_5 . Перехід прав власності від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 без участі ОСОБА_5 не може бути вирішено, окрім того, позивач не є стороною договору, а тому ставити питання щодо визнання договору купівлі продажу укладеного між вищевказаними особами вона не має права як третя сторона.

У п.п. 2.4. - 2.5. договору купівлі-продажу НГР-357 від 16.05.2001 року зазначено, що ОСОБА_5 володів будинком АДРЕСА_1 на підставі договору, який також був укладений на Українській універсальній біржі в 1999 році, а тому виникають сумніви щодо того, що сторони мали право укладати договір в 2001 році.

Зазначив, що відповідач дійсно користується спірним будинком, але розпоряджатися ним як власник не може, а доводи представника позивача щодо активного володіння і добудови будівель та споруд ще ускладнює його реєстрацію, оскільки добудови зроблені без відповідних дозволів на будування, а тому є самочинним будівництвом.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що позов є передчасним, належним чином не обґрунтованим та незаконним.

Третя особа, ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши надані письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.01.1997 року та рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 15.04.2022 року шлюб розірвано, що підтверджується відповідним рішенням, ухваленим по справі №528/1084/21, та копією Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Гребінківським відділом РАЦС 25.01.1997 року, актовий запис №9 (а.с. 08 9зврт.).

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідними Свідоцтвами про народження (а.с.10-11).

Відповідно до Довідки МСЕ №0103265 від 04.10.2012 року, ОСОБА_9 , 1994 року народження, встановлено групу інвалідності перша А з 04.10.2012 року (інвалід з дитинства), інвалідність встановлена безстроково, дитина потребує повного постійного стороннього догляду (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Гребінківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис про смерть №28 від 30.01.2020 року (а.с.14).

Судом також встановлено, що 16.05.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу №НГР-357 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір укладений на Українській універсальній біржі та підписано Біржовий контракт №НГР-357 від 16.05.2001 року (а.с.58-59).

Відповідно до копії Технічного паспорту, який датований 15.05.2001 року, що був наданий відповідачем з метою виконання ухвали суду про витребування доказів, загальна площа будинку становить 88,3кв.м., а житлова площа будинку становить - 49,4кв.м., підсобна 38,9кв.м., в т.ч. 10,5кв.м. (а.с.60-62 зврт).

Рішенням Виконавчого комітету Березівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області №8/2 від 17.08.1999 року ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво гаража та вбиральні (а.с.63).

Також відповідачем надано поверховий план та план земельної ділянки (а.с. 64).

Відповідно до довідки №03.1-15/178/3 від 18.10.2021 року про склад сім або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що станом на вищевказану дату за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.82).

Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, і Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом не може бути спростована норма Закону, що відповідно до ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Із ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Однак, як встановлено судом і дана обставина не спростована сторонами під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_2 від 16.05.2001 року та Договір купівлі-продажу №НГР-357 від 16.05.2001 року було укладено та зареєструвано на Українській універсальній біржі.

Зважаючи на те, що правочин був вчинений у 2001 році, а згідно п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Українській універсальній біржі 16.05.2001 року, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність» та Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Враховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).

Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

Матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 у теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення від нотаріального оформлення угоди під час розгляду справи встановлено не було.

Суд також звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_4 не є стороною у договорі купівлі продажу та біржовому контракті №НГР 357 від 16.05.2001 року, а тому не має законних підстав на звернення до суду із вимогою визнання вищевказаного договору купівлі продажу, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , дійсним.

Надана позивачем довідка № 164 від 26.07.2023 року, що видана Комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», як письмовий доказ того, що спірний будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , суперечить її змісту, оскільки у вищевказаній довідці зазначено, що станом на 29.12.2012 року право власності, зареєстроване за ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.12).

Тобто за ОСОБА_2 в КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» зареєстрований житловий будинок АДРЕСА_4 , що не є предметом даного спору.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини та зазначені норми матеріального права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Керуючись Законом України «Про власність», Законом України «Про товарну біржу», ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 41, 42, 47, 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР (ред. 1963 р.), ст.с. 4, 12, 16, 81, 220 ЦК України, ст.ст. 5, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання договору купівлі-продажу дійсним відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 16.09.2024 року.

Суддя Я. В. Татіщева