КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9417/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/10195/23

10 липня 2024 року Київський апеляційний судв складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І. О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на свою користь:

-396 385 грн боргу за попереднім договором;

-три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 51 530,05 грн;

-інфляційні втрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 192 246,72 грн;

-моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 29 серпня 2017 року між нею як покупцем та відповідачем як продавцем було укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 1 попереднього договору, продавець у строк до 31 січня 2019 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1078 га, кадастровий номер - :03:006:0018, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

На підставі пункту 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець перерахував, а продавець отримав передоплату у вигляді авансу в розмірі 396 385 грн.

Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу (пункт 5 попереднього договору).

Всупереч умовам попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вищевказану квартиру як до 31 січня 2019 року, так і станом на день подання цього позову. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію до цього часу.

Крім того, всупереч умовам попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання позову. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу її контактів не надають.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за попереднім договором у розмірі 396 385 (триста дев`яносто шість тисяч триста вісімдесят п`ять) грн, три проценти річних за боргом у розмірі 59 877 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот сімдесят сім) грн 37 коп., інфляційні втрати за боргом у розмірі 233 670 (двісті тридцять три тисячі шістсот сімдесят) грн 19 коп., судовий збір у розмірі 5 121 (п`ять тисяч сто двадцять одна) грн 96 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 13 березня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 396 385 грн. У задоволенні решти вимог відмовити.

Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що справу розглянуто за відсутності відповідачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, а представник відповідача надіслав клопотання про відкладення розгляду справи.

Судом не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення попереднього договору, який не визначає строк (термін) та порядок повернення грошових коштів як у випадках передбачених пунктом 5 так і по закінченню строку його дії у випадку не укладення основного договору з інших підстав ніж ті, які були визначені вказаним пунктом договору.

Таким чином, суд безпідставно дійшов висновків про те, що відповідач ухилявся від продажу квартири, а також помилково установив, що прострочення грошового зобов`язання розпочалося з 01 лютого 2019 року, бо жодна з подій визначених пунктом 5 попереднього договору з моменту його укладення і протягом його дії (до 31 лютого 2019 року) не настала та позивачем не направлялася відповідачу вимога про повернення сплаченого авансу, як до 31 лютого, так і після закінчення строку дії зобов`язань за попереднім договором до подачі позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_2 адвокат Андрєєв Микита Андрійович, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Козир Сергій Володимирович, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов в оскаржуваній відповідачем частині, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 1 попереднього договору продавець (відповідач) у строк до 31 січня 2019 року зобов`язувався передати у власність покупцеві (позивачеві) з укладенням договорів купівлі-продажу квартиру, а відповідно до пункту 5 попереднього договору сторони домовилися про повернення продавцем покупцеві авансу у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартир. Таким чином, прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01 лютого 2019 року.

Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.02.2019 року) по дату ухвалення судового рішення у справі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 через її довірену особу було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 2227.

У пункті 1 попереднього договору (зі змінами) сторони визначили, що продавець у строк до 31 січня 2019 року зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 44,3 кв. м, яка розташована в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1078 га, кадастровий номер якої - :03:006:0018, що знаходиться в АДРЕСА_4 .

При укладенні попереднього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 396 385 грн.

У пункті 5 попереднього договору сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 396 385 грн.

Відповідно до пункту 12 попереднього договору цей договір діє до моменту укладення основного договору.

Зміни та доповнення до попереднього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріально посвідченого договору (пункт 13 попереднього договору).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушила взяті на себе договірні зобов`язання, а тому зобов`язана повернути позивачці сплачену нею суму авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири у повному обсязі, що становить 396 385 грн.

Рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржено, а тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та три проценти річних від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за весь час прострочення, у тому числі і за час розгляду справи про стягнення основного боргу у судах.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16.

Встановивши, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, відповідач не виконала взяті на себе договірні зобов`язання та не повернула у строк, визначений попереднім договором, сплачений позивачкою аванс в розмірі 396 385 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.02.2019 року) по дату ухвалення судового рішення у справі.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так на а. с. 104 міститься повідомлення про вручення поштового відправлення, яке особисто отримано ОСОБА_1 07 листопада 2023 року адвокат відповідачки подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на цей же день, яке суд задовольнив. Проте, 13 лютого 2024 року в день засідання представник відповідача знову подав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з неможливістю взяти участь в засіданні через погіршення стану здоров`я, доказів на підтвердження цього не надав.

Тобто сторона відповідача була належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, проте в судове засідання не з`явилася, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про розгляд справи у їх відсутність, порушень норм процесуального права в цьому не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставки судового збору за подання апеляційної на рішення суду, а саме 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги у даній справі, обраховується, виходячи з тієї суми судового збору, яка підлягала сплаті при поданні відповідного позову у цій справі, а саме 7 475,22 грн.

Отже, судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року становить 11 212, 83 (7 475 грн. 22 коп. х 150 %).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 11 212,83 грн.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в дохід держави у розмірі 11 212,83 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий: Судді: