Справа № 303/9368/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник - адвокат Довбак Алла Василівна) до ОСОБА_2 (представник - адвокат Білей Світлана Василівна) про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про виселення, вказуючи, що вона володіє будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності. На території домоволодіння знаходиться літня кухня, в якій проживає її рідна сестра ОСОБА_2 , яка вселилася туди тимчасово за її згоди у 2006 році, так як продала свою квартиру в м. Ужгороді. Вона наразі проживає та зареєстровано її місце проживання в будинку, за адресою: АДРЕСА_2 . Останнім часом проживання відповідачки на території її домоволодіння є нестерпним, остання перешкоджає їй відвідувати спірне домоволодіння, часто влаштовує сварки, псує майно, принижує її перед сусідами та родичами. Крім того, вона не ставиться належним чином до майна будинку. Так, з вини відповідачки 25.01.2020 сталася пожежа, внаслідок якої знищено: покрівлю, перекриття надвірної споруди на площі 45 м. кв., вікна, двері, два ліжка, стіл, стільці та пошкоджено: меблі, диван, речі домашнього вжитку. 3 того часу вона оселилася у своїх дітей за адресою: АДРЕСА_2 , так як в будинку неможливо проживати. Вціліла від пожежі прибудована до будинку літня кухня, в якій наразі проживає відповідачка. В утриманні літньої кухні (будинку), його ремонті, оплаті послуг за доставку газу, відповідач участі не приймає. Електроенергія в літній кухні відсутня. Просила виселити ОСОБА_2 з належного їй на праві приватної власності будинку (придомової території), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20.12.2023 представник відповідачки - адвокат Білей С.В. подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 27 липня 2006 року. У вказане домоволодіння, а саме літню кухню відповідачка вселилася на запрошення та з дозволу своєї матері ОСОБА_3 , яка на той час була власником вищеназваного домоволодіння, оскільки сама відповідачка втратила житло. Надалі після укладення договору дарування спірного домоволодіння відповідачка продовжила проживати в ньому, оскільки між сестрами існує домовленість про довічне проживання відповідачки у цьому домоволодінні. Відповідачка з того часу безперервно проживала і проживає в літній кухні домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . З часом стан здоров`я матері відповідачки погіршувався, а тому ОСОБА_2 здійснювала догляд за нею, піклувалася, забезпечувала лікування, виконувала всі домашні роботи тощо. Після смерті матері сторін позивачка створює постійні перешкоди у проживанні, постійно виганяє відповідачку та її сина з домоволодіння, від`єднала літню кухню, де проживає відповідачка від електропостачання. Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи з дитинства по слуху. За нею зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,0927 га згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 17.01.2020. Відомості про реєстрацію за відповідачкою іншого нерухомого майна відсутні. Згідно з договором дарування від 08.12.2006 ОСОБА_1 належить на праві власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та 1/6 домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2004. Твердження позивачки про завдання домоволодінню шкоди від пожежі з вини відповідачки не відповідає дійсності, оскільки додана до позову відповідь на адвокатський запит від 20.09.2023 жодним чином не підтверджує цю обставину. Крім того, з відповіді на адвокатський запит від 24.11.2023 вбачається що матеріал списано 25.01.2020. Будь-якої інформації щодо порушення кримінальної справи чи наявності адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_2 не вбачається, що свідчить про відсутність вини відповідачки у виникненні пожежі. Твердження позивачки щодо несплати ОСОБА_2 комунальних платежів спростовується змістом позовної заяви, оскільки позивачка вказує про відсутність електропостачання, а будь-які інші види побутових послуг у літній кухні відсутні. Неправдивими є також твердження позивачки про її цькування та сварки з боку відповідачки, оскільки остання має вади слуху і спілкується мовою жестів. ОСОБА_2 не має іншого житла, крім того з нею проживає її син, який також має вади слуху та інвалідність. Позивачка проживає за іншою адресою і не обґрунтувала необхідність проживання у спірному домоволодінні, тим більше, що відповідачка займає літню кухню, яка є нежитловим приміщенням. Позивачкою не доведено існування заборгованості по комунальним платежам та руйнування, умисного пошкодження спірного домоволодіння. Відповідачка вселилася та була зареєстрована у домоволодінні зі згоди власника, тривалий час користується літньою кухнею, у власності житла не має, є інвалідом з дитинства. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

27.12.2023 позивачка подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що відповідачка ОСОБА_2 знята з реєстрації проживання за адресою: АДРЕСА_1 за її заявою як власника домоволодіння у відповідності до пункту 61 Постанови КМУ №265. Її мама ОСОБА_3 , вважала її гідною дочкою, яка завжди піклувалася про неї та слухала її. Після погіршення стану здоров`я мами вона та її невістка ОСОБА_4 доглядали за мамою, мили її, годували, невістка допомагала їй піднімати маму та нести до ванної кімнати. Відповідачка ОСОБА_2 на той час проживала в літній кухні і за мамою не доглядала. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи з дитинства по слуху, але повністю чує та розуміє співрозмовника і може трохи розмовляти, в тому числі і нецензурно лаятися, що вона часто робить, коли перешкоджає їй у користуватися спірним майном та вільно в ньому перебувати. Вона тимчасово дозволила ОСОБА_2 проживати в літній кухні у 2006 році, а сама проживала в будинку, який 25.01.2020 був пошкоджений внаслідок пожежі з вини ОСОБА_2 та її сина, який зловживав та зловживає спиртними напоями, палив і палить цигарки, внаслідок чого залишені недопалки призвели до пожежі. Вона не хотіла, щоби на них було відкрито адміністративне чи кримінальне провадження, тому органами поліції справу закрито і вона перейшла проживати до сина за адресою: АДРЕСА_2 . Але наразі виявила бажання користуватись і розпоряджатись належним їй на праві власності будинком (домоволодінням) у повному обсязі. Планує побудувати на території домоволодіння нову будову та передати право власності своїм внукам. Проте, на її вимогу про виселення відповідачка ОСОБА_2 відмовляється добровільно виселитись з будинку, погрожує їй та фактично чинить перешкоди у користуванні власністю. Вона може відвідувати будинок та його територію лише коли з нею разом присутній син ОСОБА_5 , так як відповідачка його боїться. Спільне господарство з відповідачкою я не веду і ніколи не вела.

24.01.2024 позивачка подала письмові пояснення у яких зазначила, що вона є особою з інвалідністю 2-ї групи, постійні суперечки з відповідачкою та цькування призводять до постійних порушень стану її здоров`я, вона часто хворіє на серцеві захворювання, погано спить. Ця ситуація впливає на її психоемоційний стан.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2023 відкрито провадження по даній справі, визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивачка у судовому засіданні вимоги підтримала, просила їх задовольнити і пояснила суду, що на території спірного домоволодіння розташовані будинок, який складається з трьох кімнат, а також літня кухня, в якій є дві кімнати. У 2006 році вона повідомила її та відповідачки маму - ОСОБА_3 про продаж відповідачкою квартири в м. Ужгороді, а також про те, що остання буде проживати в спірному будинку, але мама проти цього заперечувала, оскільки була незадоволена тим, що ОСОБА_2 продала квартиру, яку вона для неї купила. За погодженням з мамою вона дозволила відповідачці тимчасово, впродовж двох-трьох місяців проживати в літній кухні домоволодіння, без права користування іншими приміщеннями, для надання можливості останній знайти інше житло і укласти договір найму. Письмовий договір користування житловим приміщенням між нею та відповідачкою не укладався, про оплату за користування житловим приміщенням вони не домовлялися. На той момент власником спірного будинку була ОСОБА_3 , яка пізніше подарувала будинок їй. Відповідачка разом з сином вселилися в літню кухню, а в житловому будинку проживала вона і ОСОБА_3 . Відповідачка також зареєструвала своє місце проживання за спірною адресою. Мама захворіла і за станом здоров`я не могла виходити з будинку, тому вона доглядала її. У цей час відповідачка не заходила до ОСОБА_3 і не допомагала їй. Мама через вікно бачила у дворі відповідачку і запитувала, чому ОСОБА_2 тут знаходиться, сказала їй, щоби відповідачка найняла собі квартиру. Проживаючи в домоволодінні відповідачка не оплачувала за електроенергію, газ і ці витрати несла вона самостійно. Після смерті матері у 2015 році вона запропонувала відповідачці покинути спірне домоволодіння і укласти договір найму іншого житла, але остання не зробила цього. Під час її проживання в будинку 25.01.2020 сталася пожежа, після чого вона переїхала проживати до сина. Вона не проживала з відповідачкою однією сім`єю. У них був окремий бюджет, вона самостійно обробляла город, утримувала козу, свійську птицю, а відповідачка в цьому участі не приймала. Обслуговуванням будинку відповідачка також не займалась і ці роботи вона виконувала самостійно. Вона є власником будинку, а відповідачка робить їй перешкоди здійсненні прав власника, тому просила позов задовольнити.

Представник позивачки - адвокат Довбак А.В. у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити і пояснила суду, що у 2006 році за усною домовленістю позивачка дозволила відповідачці тимчасово проживати в спірному будинку. Відповідачка перешкоджає власнику доступ на територію домоволодіння та будівель, які на ній розташовані. Просила виселити ОСОБА_2 , оскільки вона не є членом сім`ї власника, недбало ставиться до майна, внаслідок чого сталася пожежа, робить позивачці перешкоди у здійснення прав власника.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Білей С.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог і пояснила суду, що відповідачка вселилася у спірне житлове приміщення разом з сином 27.07.2006 з дозволу попереднього власника домоволодіння, а не позивачки, оскільки остання не була на той момент власником. Так, відповідачка із-за шахрайських дій інших осіб втратила житло, про що повідомила її та позивачки мамі - ОСОБА_3 , яка дозволила їй довічно проживати в літній кухні на території домоволодіння. Крім того, ОСОБА_2 мала право користуватися іншими приміщеннями в домоволодінні. Після вселення відповідачка, її син та ОСОБА_3 мали спільний бюджет, разом обслуговували будівлі та території домоволодіння, спільно сплачували комунальні послуги. Вони разом обробляли город, збирали врожай, який використовували для спільного харчування. Відповідачка купляла продукти харчування, готувала їжу для себе, сина, мами і вони разом харчувалися, здійснювала догляд за мамою, яка хворіла, у зв`язку з чим не виходила з будинку, забезпечувала мамі прийом їжі, ліків, прибирання, здійснення гігієнічних потреб. Такий порядок спільного проживання існував у відповідачки та ОСОБА_3 до смерті останньої. Після смерті матері позивачка не заперечувала проти проживання ОСОБА_2 в домоволодінні на тих самих умовах, які були оговорені відповідачкою та попереднім власником ОСОБА_3 при вселенні. Під час вселення відповідачки у домоволодіння ОСОБА_1 не проживала в ньому і не проживає до теперішнього часу. Вона проживала в належному їй та іншим особам будинку по АДРЕСА_2 . Вважала, що відсутні підстави для виселення відповідачки за ст.116 ЖК України, оскільки твердження позивачки про недбале ставлення до майна не відповідає дійсності. Крім того, відповідачка не робить жодних перешкод ОСОБА_1 у здійсненні прав власності. Також не відповідають дійсності твердження позивачки про образи зі сторони відповідачки, оскільки ОСОБА_2 є особою з інвалідністю і за своїм фізичним станом не може висловлюватися. Відповідачка не оплачує за електроенергію, так як така в літній кухні відключена.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ТОВ «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №12924950, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08.12.2006.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також 1/6 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом встановлено факт належності позивачці на праві приватної власності домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона з 27.01.1999 була прописана, а з 31.08.2004 її зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_2 . Відмітки про прописку або реєстрацію місця проживання за іншою адресою відсутні.

Згідно з довідкою МСЕК №035807 від 24.06.1998, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи з 24.06.1998 безстроково.

Із копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 27.07.2006 .

Проте, згідно з повідомленням Страбичівського страростинського округу Горондівської сільської ради про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи від 24.02.2023, ОСОБА_2 знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 за заявою власника житла ОСОБА_1 з 22.02.2023 за заявою власника житла ОСОБА_1 .

Також за повідомленням Горонднівської сільської ради від 06.10.2023 № 340/10-10 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 14.12.2016, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкт, ОСОБА_2 на праві власності володіє земельною ділянкою площею 1,0927 (га), яка розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, Страбичівська сільська рада. Іншим нерухомим майном, крім зазначеної земельної ділянки відповідачка не володіє.

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14.12.2015 встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У ч.4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом і повинно відбуватися в судовому порядку.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 552/2998/17 (провадження № 61-8209св19).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20) зазначено, що відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням».

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 16.01.2023 по справі №523/1756/20 звертає увагу на те, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК України).

Водночас, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а також частковими поясненнями позивачки, яка зазначила, що власник будинку ОСОБА_3 надала їй повноваження на вселення в спірне житлове приміщення відповідачки встановлено, що ОСОБА_2 вселилась в спірне домоволодіння з дозволу його власника ОСОБА_3 .

Вселення відповідачки з дозволу власника також підтверджується реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 у спірному домоволодінні 26.07.2006, яке згідно вимог постанови КМУ №985 від 28.07.2004 «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні» можливо було тільки за письмовою згодою власника житла.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_6 власник домоволодіння ОСОБА_3 надала згоду на вселення і проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні безстроково.

Поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 встановлено, що відповідачка з моменту вселення безперервно проживала в спірному домоволодінні, що не заперечувалось і позивачкою, тому суд вважає встановленим, що домоволодіння АДРЕСА_1 було і є її постійним місцем проживання.

У ході розгляду справи поясненнями свідка ОСОБА_6 встановлено, що відповідачка була членом сім`ї попереднього власника спірного житлового домоволодіння, тобто її матері ОСОБА_3 , оскільки вони спільно проживали і вели спільне господарство.

Даючи оцінку суперечливим поясненням свідків ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 щодо проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з відповідачкою, суд вважає можливим взяти за основу рішення пояснення свідка ОСОБА_6 , яка пояснила суду, що попередній власник домоволодіння ОСОБА_3 постійно проживала разом з відповідачкою та вела з нею спільне господарство, тобто була членом сім`ї власника житлового будинку, оскільки свідок проживає недалеко від спірного домоволодіння, була у дружніх стосунках з ОСОБА_3 , двічі на тиждень відвідувала її і дала суду детальні, послідовні та логічні пояснення з цього приводу, які узгоджуються з іншими доказами по справі.

Водночас пояснення свідка ОСОБА_5 є загальними та без зазначення деталей цих обставин або конкретних подій, які фактично мали місце. Даючи пояснення свідок не зміг назвати жодну дату або період існування обставин про які він повідомив суду, впевнено перерахувати всіх осіб, які вселилися в спірне домоволодіння, пояснити хто був власником домоволодіння на момент вселення, тому суд не може взяти їх до уваги. Суд також враховує, що свідок ОСОБА_5 приходиться позивачці сином, вони проживають за однією адресою, тому він може бути заінтересованим у вирішенні спору на користь позивачки.

Також судом встановлено, що між позивачкою та відповідачкою договір, який би визначав умови та певний порядок користування житловим приміщенням не укладався.

Звертаючись з позовом до суду позивачка посилалась на необхідність виселення відповідачки зі спірного будинку на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України, але належних та допустимих доказів, які підтверджують підстави для такого не надала.

Посилання позивачки та її представника на те, що з вини відповідачки трапилась пожежа у спірному домоволодінні жодним чином не підтверджено, оскільки надане суду повідомлення ГУ ДСНС України у Закарпатській області не підтверджує вину відповідачки у виникненні пожежі у спірному домоволодінні.

Також позивачка посилалась на те, що відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні будинком, зокрема не впускає її на територію будинку, проте будь-яких доказів на підтвердження таких обставин не надала.

Також у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт проживання позивачки за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні позивачка повідомила, що виявила бажання користуватись і розпоряджатись належним їй на праві власності будинком (домоволодінням) у повному обсязі, оскільки планує побудувати на території домоволодіння нову будову та передати право власності своїм внукам, однак жодних доказів на підтвердження таких обставин не надала як і на підтвердження реального наміру використовувати спірне домоволодіння для проживання в ньому, оскільки вона є власником 1/6 частини іншого домоволодіння по АДРЕСА_2 і згідно копії паспорта її місце проживання зареєстровано в ньому з 1999 року і по теперішній час.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачка вселилася у спірний будинок та набула право користування ним на законних підставах як член сім`ї власника житла, де була зареєстрована протягом тривалого часу і проживає там до цих пір, іншого житла не має, хоча і перестала бути членом сім`ї власника житла, але продовжує проживати в займаному нею житловому приміщенні, тому вона має такі ж права і обов`язки, як і власник будинку. За таких обставин вимоги про її виселення зі спірного будинку суперечить ч.3 ст.64 ЖК України і не підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає, що позивачка після набуття нею права власності на спірне домоволодіння надавши дозвіл на проживання відповідачки у ньому повинна була розуміти характер та вагу можливих обмежень у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, тому право позивачки на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачки, яка іншого житла не має.

Слід також зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Суд також вважає, що за викладених обставин позивачем не доведено, що виселення відповідачки переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідача та захистом права власності позивача, дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, суд враховує наявність тривалих та достатніх зв`язків відповідача з спірним домоволодінням, відсутність доказів щодо наявності в останньої іншого житла, факт проживання позивача за іншою адресою, недоведеність позивачем реального наміру використання спірного домоволодіння для проживання в ньому, а також непередбачену нормами ЦК України та ЖК України можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи встановлені судом обставини та викладені норми права, суд не вбачає «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_2 на житло, шляхом її виселення із спірного будинку без надання їй іншого житла.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що законних підстав для втручання у право відповідачки використовувати житло для власного проживання шляхом її виселення, що є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла судом не встановлено.

Суд вважає, що за встановлених обставин відсутні підстави для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 81, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9,64,156 ЖК України та ст.ст. 15, 16, 379, 391, 396, 401-406 ЦК України, ст.19 СК України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) про виселення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя