Справа № 344/3821/20
Провадження № 22-ц/4808/530/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.

секретаря Кузів А.В.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Якубовського О.О.;

АТ КБ «Приватбанк» адвокатки Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Якубовського Олександра Олександровича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2024 року, постановлене в складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 23 лютого 2024 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Якубовського Олександра Олександровича до АТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( далі АТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Заява мотивована тим, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.09.2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» 18 846,75 грн. заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2017 року та 282,60 грн витрат по оплаті судового збору. Додатковою постановою від 21.09.2023 року апеляційним судом, у порядку розподілу судових витрат стягнуто із АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 4500 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області у справі № 344/3821/20 сторонам було видано відповідні виконавчі листи: 13.10.2023 року ОСОБА_1 щодо стягнення 4500 грн із АТ «КБ «Приватбанк», а 08.11.2023 року АТ «КБ «Приватбанк» щодо стягнення 19 129,35 грн із ОСОБА_1 . У результаті розгляду справи № 344/3821/20 ОСОБА_2 є кредитором АТ «КБ «Приватбанк» на суму 4500,00 грн. а АТ «КБ «Приватбанк» є його боржником на цю суму; одночасно АТ «КБ «Приватбанк» є кредитором ОСОБА_1 на суму 19129,35 грн., а ОСОБА_1 є його боржником на цю суму. Строк виконання обох грошових зобов`язань є таким, що настав з дати набрання законної сили рішенням Івано-Франківського апеляційного суду у справі № 344/3821/20 - 21.09.2023 року та 19.09.2023 року, відповідно. Вказані зобов`язання підлягають виконанню у зв`язку із видачею судом відповідного судових виконавчих листів кожному із кредиторів. Заявою від 17.11.2022 року ОСОБА_1 повідомив АТ «КБ «Приватбанк» про зарахування АТ «КБ «Приватбанк» щодо сплати ОСОБА_1 в сумі 4500 грн по виконавчому листу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2023 року у справі №344/3821/20 на суму 4500 грн в рахунок виконання зустрічного зобов`язання по виконавчому листу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.11.2023 року на суму 19 129,35 грн.

Просив визнати виконавчий лист Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.10.2023 року про стягнення із АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4500 грн. судових витрат таким що не підлягає виконанню та визнати виконавчий лист від 08.11.2023 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» 18846,75 грн за кредитним договором № б/н від 21.06.2017 року та 282,60 грн. витрат по оплаті судового збору, а всього 19 129,35 грн таким, що не підлягає виконанню частково, на суму 4500 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Якубовського Олександра Олександровича про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Якубовський О. О. подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що заява ОСОБА_1 від 17 листопада 2023 року про зарахування зустрічних вимог не потребує додатковій оцінці, а підлягає виконанню. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого розрахунку не має юридичного значення. Крім того, безспірність сум підтверджується вже виданим виконавчим листом, який не оскаржується.

18 березня 2024 року представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» адвокат Рокетська С.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що зарахування зустрічних однорідних вимог можливе за умови волевиявлення двох сторін, при цьому ПАТ «Приват банк» не подавало відповідної заяви та заперечує проти такого зарахування. Боржник ОСОБА_1 в односторонньому порядку подав заяву 07 листопада 2023 року про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог та припинення зобов`язання зарахуванням 4500 грн. З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами існує узгодженість щодо зустрічного зобов`язання.

Представник ОСОБА_1 адвокат Якубовський О. О. в судовому засідання підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник АТ «КБ «Приватбанк» адвокатка Рокетська С.В. заперечила доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що 07.11.2023 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог та припинення зобов`язань зарахуванням. У той же час у матеріалах справи відсутні будь-які заяви АТ КБ «Приватбанк» про визнання зарахування запропонованих заявником зустрічних вимог, що свідчить про відсутність прозорості вимог заявника та про наявність спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання, що, у свою чергу, виключає припинення зобов`язання зарахуванням. З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами існує узгодженість щодо наявності зустрічного зобов`язання.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк", місцезнаходження якого: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, код 14360570 заборгованість за кредитом у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок за кредитним договором № б/н від 21.06.2017 року та 3000 (три тисячі) грн 00 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якубовського Олександра Олександровича задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2023 року змінено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у сумі 18 846,75 грн за кредитним договором № б/н від 21.06.2017 року та 282,60 грн витрат по оплаті судового збору.

Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року у справі ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 500 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

11 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Якубовський О. звернувся з заявою про видачу виконавчого листа на виконання додаткового рішення Івано-Франківського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року (а.с.58 Т.2)

01 листопада 2023 року представник АТ КБ «Приват банк» Аннюк В.В. звернувся в суд з заявою про видачу виконавчого листа у справі № 344/3821/20 (а.с.62 Т.2)

21 вересня 2023 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист про стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 500 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, № 344/3821/20 (а.с.74 Т.2).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів, внормовані Розділом VІ ЦПК України.

В силу ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

З наведених положень законодавства випливає, що підставою для виконання судових рішень є виконавчі листи.

Відповідно до ст.432 ЦПК України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Згідно з вимогами частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові (обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника) та процесуально-правові (обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа).

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22, які підтримані в постанові Верховного Суду від 09.02.2023 у справі № 824/85/21.

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб.

Зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Водночас і ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

Отже, за правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами статті 601 ЦК України, однак, якщо ця угода суперечить вимогам чинного законодавства та інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, то сторона має право звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання її недійсною з урахуванням частини першої, пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, судом першої інстанції вірно враховано, що АТ КБ «Приватбанк» заперечує про визнання зарахування запропонованих заявником зустрічних вимог. Крім того, заявником не надано доказів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку його як боржника, які виникли після ухвалення судового рішення у справі № 344/3821/20 та містять докази про помилкову видачу судом виконавчих листів, що є піставою для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав одностороннього зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки не відповідає вимогам статті 432 ЦПК України. Крім цього, заявник не позбавлений права звернутись за захистом своїх охоронюваних законом прав з позовом до суду про визнання односторонньої угоди, яка відповідає вимогами статті 601 ЦК України укладеною та зарахування коштів згідно пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Якубовського Олександра Олександровича залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 29 квітня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

О.О.Томин