КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/2403/23 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження №22-ц/824/141612024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури - Грабця Ігора Нестеровича на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Вишгородської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки,

УСТАНОВИВ:

У травні 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Вишгородської міської ради звернувся до суду з даним позовом, в якому просив усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :38:140:0163 за №20757300 від 17 квітня 2015 року; усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:0163 у державному земельному кадастрі; стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175 та 177 ЦПК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року позовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Вишгородської міської ради визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури - Грабець І.Н. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що позивачем невірно визначено спосіб захисту, оскільки серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст.152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Вишгородської міської ради, звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, обрав спосіб захисту порушеного права шляхом пред`явлення до суду негаторного позову, в порядку визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України.

Також, в апеляційній скарзі вказано, що відповідно до ч. ч. 2, 4 і 5 ст. 95 Кодексу письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом, однак, відповідно до ст. 9 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.

Згідно п. 9.32.1. Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 12.02.2019 № 27, копія документа виготовляється і видається тільки з дозволу керівника прокуратури або відповідного структурного підрозділу. Органом прокуратури (її структурним підрозділом) засвідчуються копії лише тих документів, що створюються в ньому.

При цьому, згідно п. 1.1 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації» ДСТУ 4163-2020, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 01.07.2020№ 144, цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі - документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі - юридична особа) незалежно від їхнього функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності.

Таким чином, органи прокуратури неуповноважені засвідчувати копії документів, що не створені в результаті їх діяльності, у зв`язку з чим до матеріалів позовної заяви Київської обласної прокуратури до Вишгородського районного суду були надані чином засвідчені копії документів, створених виключно органами прокуратури.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Так, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175 та 177 ЦПК України, надано позивачу строк у десять днів з дня отримання копії ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

В ухвалі про залишення без руху вказано, що прокурору слід усунути вказані судом недоліки, шляхом подання: уточненої позовної заяви із зазначенням вимоги матеріально-правового та майнового характеру, яка б відповідала змісту негаторного позову та фактично виниклим спірним правовідносинам із поданням оригіналу квитанції про доплату судового збору; завірених відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 і 5 ст. 95 ЦПК України додатків до позовної заяви для суду та відповідача; належним чином завіреної копії витягу про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:0163 у Державному земельному кадастрі.

19 червня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області своєю ухвалою, визнаючи неподаною та повертаючи заяву позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків, виходив із того, що заявником не були виконані вимоги ухвали від 27 травня 2024 року.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

До неналежно оформленої позовної заяви застосовуються положення ст. 185 ЦПК України.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху і надає позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ним ухвали.

Ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачені вимоги до форми і змісту позовної заяви. Так, обов`язковими складовими позову мають бути: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

При цьому, ЦПК України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені судом під час попереднього розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залишаючи без руху позовну заяву з підстав необхідності уточнення позовних вимог та надання доказів, суд першої інстанції фактично вийшов за межі своїх повноважень.

Верховний Суд у постанові від 8 квітня 2020 року у справі №761/41071/19 (провадження №61-2192св20) дійшов висновку, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так. у справі «Belletv. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Щодо не дотримання прокурором вимог ч. ч. 2, 4 і 5 ст. 95 ЦПК України про неналежне завірення доказів, долучених до позовної заяви, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне, що не подання відповідних доказів чи належним чином не завірених поданих доказів не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки вони можуть бути витребувані безпосередньо судом під час судового розгляду.

Зазначених вимог закону суд не дотримався, чим обмежив сторону позивача у доступі до правосуддя в розумінні практики Європейського суду з прав людини, допустив порушення норм процесуального права та прийшов до передчасного висновку залишення позовної заяви без руху, а потім, як наслідок цьому про повернення позовної заяви.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що визнаючи позовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах Вишгородської міської радинеподаною та повертаючи її позивачеві, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновків про наявність саме тих недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року.

За таких обставин оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури - Грабця Ігора Нестеровича на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2024 року задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2024 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар