Справа № 149/3015/22
Провадження № 22-ц/801/1246/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуСправа № 149/3015/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В.,

суддів: Оніщука В.В., Матківської М.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 149/3015/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Павлюк О. О., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , Страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Позов мотивований тим, що 08.11.2019 о 23:00 год. на 527 км+320 м а/д Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка трапилась ДТП за участю автомобіля DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом Bodex KIS, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та причепом СЗАП 8357, д.н.з. НОМЕР_3 , який був щеплений до автомобіля КамАЗ 53212, д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_4 , який рухався попереду в попутному напрямку, що спричинило пошкодження автомобілів та причепа. Постановою Христинівського районного суду Черкаської області від 18.11.2019 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак постановою Черкаського апеляційного суду від 07.02.2020 вищезазначену постанову скасовано та на підставі ст. 38 КУпАП провадження у справі закрито, при цьому питання винуватості ОСОБА_3 не досліджувалось. Позивач зазначає, що він має право користування, володіння та розпорядження причепом причепом СЗАП 8357, д.н.з. НОМЕР_3 та автомобілем КамАЗ 53212, д.н.з. НОМЕР_4 згідно нотаріально посвідченої довіреності. Власником автомобіля DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , цивільно правова відповідальність якого застрахована в СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп". Позивач зазначає, що внаслідок вказаної ДТП йому було завдано матеріальної та моральної шкоди, а тому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.02.2023, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 30000 грн. моральної шкоди та з СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" 84825,80 грн. матеріальної шкоди, а також солідарно з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) 6000 грн. грошової компенсації за заподіяну внаслідок ДТП моральну шкоду.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати пропорційно до задоволених вимог: 99,24 грн. судового збору,500 грн. витрат на правничу допомогу, 260 грн. витрат за проведення експертизи.

В решті позовних вимог - відмовлено

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків.

Під час ухвалення рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що при наданні оцінки доказам по справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що він протягом року з дня ДТП звернувся до страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" із заявою про страхове відшкодування. Позивачем до суду першої інстанції було надано та досліджено в судовому засіданні акт огляду транспортного засобу від 12 листопада 2019 року складений представником відповідача та пояснення потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, яке також складено представником страхової компанії.

Від представника відповідача СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін..

Від інших учасників відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він протягом року з дня ДТП звертався до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування, крім того, представник відповідача - СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" зазначає, що позивач взагалі не звертався до них із такою заявою. Також позивачем не доведено існування незалежних від нього обставин, в зв`язку з якими він не міг вчасно звернутись до страхової компанії із заявою про відшкодування шкоди.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком та вважає його помилковим виходячи з наступного

Позиція суду апеляційної інстанції

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону N 1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону N 1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування (див.пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 (провадження N 14-95цс20).

У страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV).

Крім того, у страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом N 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом N 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема, в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом N 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин (див. пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 (провадження N 14-95цс20).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі: Закон N 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону N 85/96-ВР.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону N 85/96-ВР в Україні одним із видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон N 1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону N 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону N 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом N 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону N 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 147/66/17).

У Законі N 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон N 1961-IV як спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону N 1961-IV).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 465/4621/16-к (провадження N 13-24кс19) зазначено, що "у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права".

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону N 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Згідно п. 35.2 ст. 35 Закону N 1961-IV до заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов`язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди (п. 35.3 ст. 35 Закону N 1961-IV).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону N 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 910/7449/17 (провадження N 12-104гс18)).

Немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не можебути розціненийяк преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі (див. пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі N 147/66/17).

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності (пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі N 147/66/17).

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20.08.2014 (копія на а.с. 8-9 т. 1) належить право користування, володіння та розпорядження причепом причепом СЗАП 8357, д.н.з. НОМЕР_3 та автомобілем КамАЗ 53212, д.н.з. НОМЕР_4 .

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення 08.11.2019 о 23:00 год. на 527 км+320 м а/д Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка трапилась ДТП за участю автомобіля DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом Bodex KIS, д.н.з. НОМЕР_2 та причепом СЗАП 8357, д.н.з. НОМЕР_3 , який був щеплений до автомобіля КамАЗ 53212, д.н.з. НОМЕР_4 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 07.02.2020 в справі № 706/1675/19 скасовано постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 18.11.2019 якою ОСОБА_3 (водія автомобіля DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом Bodex KIS, д.н.з. НОМЕР_2 ) було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. скасовано та провадження у справі закрито на підставі ст. 38 КУпАП за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13.07.2023 у справі № 136/551/20 залишено без змін рішення Липовецького районного суду Вінницької області, яким ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_4 . АТ "СК "Країна" про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок ДТП, яка є предметом розгляду у вказаному провадженні. Так, мотивуючи своє рішення, апеляційний суд посилався на висновок комплексної судової авто технічної, транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/11552-ІТ від 22 квітня 2022 року (копія на а.с. 218-245, т. 1) з якої слідує, що в заданій дорожній обстановці, за умови, що на момент початку розвитку події ДТП у причепі «СЗАП 8357», державний номерний знак НОМЕР_3 , були увімкнені світлові прилади, в діях водія автомобіля марки «Камаз 53212», державний номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_4 з технічної точки зору невідповідностей вимогам ПДР не вбачається, а водій автопоїзда у складі автомобіля марки «ДАФ 95 ХР», державний номерний знак НОМЕР_1 та напівпричепа марки «BODEX KIS», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 мав технічну можливість попередити зіткнення з причепом «СЗАП 8357» шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР.

При вирішенні спору, суд враховує, що згідно з приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх громадян і підлягають виконанню на всій території України .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

Так, з досліджених в судовому засіданні доказів встановлено наявність в діях водія ОСОБА_3 вини у вчиненні спірної ДТП. Власником транспортного засобу DAF 95 XF, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом Bodex KIS, д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_2 , в якого цивільно-правова відповідальність застрахована в СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп", що встановлено Вінницьким апеляційним судом в своїй постанові від 13.07.2023 (копія на а.с. 153159, т. 1), а також не заперечувалось сторонами під час розгляду справи.

Згідно статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, позивач, якому на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20.08.2014 (копія на а.с. 8-9 т. 1), належить право користування, володіння та розпорядження причепом причепом СЗАП 8357, д.н.з. НОМЕР_3 та автомобілем КамАЗ 53212, д.н.з. НОМЕР_4 має право на звернення до суду за захистом свого права щодо відшкодування шкоди.

Як вбачається з висновку експертного дослідження № 44/Д/20 від 20.11.2020 (копія на а.с. 16-24, т. 1) матеріальний збиток власнику вантажного причепа СЗАП-8357 д/н НОМЕР_3 , 1991 року виготовлення, внаслідок пошкодження при ДТП, складає 84825, 80 грн.

В матеріалах цивільної справи наявні пояснення потерпілого (щодо події ) від 08 листопада 2019 року, які надані та складені в присутності представника відповідача СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп", в яких вказано, місце, час особи які вчинили ДТП, намальована схема ДТП. Також в матеріалах справи міститься Акт огляду транспортного засобу позивача від 12 листопада 2019 року складений СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп".

Вище вказані документи спростовують посилання відповідача на те, що позивачем пропущено річний строк для повідомлення про ДТП (про страховий випадок), оскільки є очевидним.

Апеляційний суд оцінює наведене у сукупності за стандартом більшої переконливості, за яким робить висновок про існування стверджуваної обставини щодо подання позивачем заяви про виплату страхового відшкодування, що з урахуванням поданих до справи доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Судова колегія зауважує, що вищевказаний перелік доданих документів до заяви про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування є саме передбаченими пунктом 35.2 статті 35 Закону N 1961-IV додатками до заяви про страхове відшкодування. Закон N 1961-IV не передбачає необхідності подання такого переліку документів при поданні повідомлення про настання ДТП.

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV (далі - Закон №1961-IV) визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2024 в справі № 147/66/17 зазначила, що аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

З огляду на поведінку та добросовісне виконання обов`язків позивача , який своєчасно повідомив СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" про настання ДТП, впродовж визначених строків звертався до страховика, здійснював власне волевиявлення, спрямоване на одержання компенсації, колегія суддів з урахуванням позиції моральності підходить до оцінки поведінки СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп", котра як страховик після повідомлення про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви про страхове відшкодування, однак у даній справі, усупереч засвідченого наміру ОСОБА_1 отримати виплату страхового відшкодування, заперечує обставину волевиявлення останнього на отримання страхового відшкодування, не зважаючи на вчинену послідовність дій обох сторін спірних правовідносин, зібраного переліку доказів стосовно страхового випадку, часу складання документів, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Іншими словами, відсутність у позивача належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували зміст заяви про виплату страхового відшкодування не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача, зокрема, надання позивачем доказів на спростування аргументів відповідача, а саме факту повідомлення СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" про настання страхового випадку).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, апеляційний суд надає перевагу доводам позивача, наведеним у позовній заяві та інших заявах по суті справи, надані ним докази в сукупності на підтвердження своїх доводів визнає більш вірогідними, ніж докази надані відповідачем на підтвердження наведених ним обставин.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що позивачем доведено, що він до закінчення строків, установлених п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону N 1961-IV, подав до СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" заяву, в якій він здійснив відповідне волевиявлення на виплату страхового відшкодування.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту2.2Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03.12.2014 у справі N 6-183цс14, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 N 147/66/17).

З огляду на вказане апеляційний суд вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом, належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у постановах від 07.11.2018 у справі N 200/21325/15-ц, від 03.04.2019 у справі N 299/2811/16-ц, від 17.10.2019 у справі N 300/193/17, від 27.11.2019 у справі N 607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі N 6-183цс14, і така практика є сталою.

Як вбачається з висновку експертного дослідження № 44/Д/20 від 20.11.2020 (копія на а.с. 16-24, т. 1) матеріальний збиток власнику вантажного причепа СЗАП-8357 д/н АВ96-11ХР, 1991 року виготовлення, внаслідок пошкодження при ДТП, складає 84825, 80 грн.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди зі СК "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" на користь позивача підлягає задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача - ОСОБА_2 30000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного

За змістом ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав на підставі ст. 23 ЦК України. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що внаслідок ДТП, яка сталась з вини відповідача причеп, що належить позивачу на праві користування та розпорядження, отримав пошкодження та деякий час не міг використовуватись. При цьому суд першої інстанції враховав, що вказаний причеп не належить позивачу на праві власності та ним не доведено обставин на які він посилається, а саме, що ним було недоотримано прибуток. А тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також враховуючи те, що розмір пред`явленої до стягнення компенсації заподіяної моральної шкоди в розмірі 30000 грн позивачем не доведено, однак пошкодження майна вже само по собі спричинило позивачу пов`язані з цим душевні страждання та порушення нормального звичного способу життя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача моральної шкоди в розмірі 6000 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині моральної шкоди апеляційний суд вважає необґрунтованими та фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормами статті 141 ЦПК України установлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 березня 2024 року- змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП задовольнити.

Стягнути з Страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" та користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 84825,80 гривень.

Стягнути з Страхової компанії "Княжна Вієнна Іншуранс Груп" та на користь ОСОБА_1 992,40 гривень судових витрат зі сплати судового збору в суді першої інстанції та 1488,60 гривень зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Оніщук