Справа № 461/9730/19 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2473/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: прокурора ОСОБА_1 , представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р.,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2019 року заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 15.08.2012 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на нежитлове приміщення загальною площею 60,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 32449688) та видано Витяг про державну реєстрацію прав №35177711 від 15.08.2012 року. Підставою виникнення права власності є договір купівліпродажу нежитлового приміщення № 2035 від 15.08.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Серафин Л.В., предметом якого є лише нежитлове приміщення площею 60,2 кв.м (приміщення на першому поверсі), що знаходиться по АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності на нежитлове приміщення площею 25,9 кв.м за вищевказаною адресою станом на 29.12.2012 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не здійснювалась. Зазначає, що вивченням відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що 12.10.2015 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М., згідно прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 25205060 від 12.10.2015 року, здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на нежитлове приміщення загальною площею 60,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (в описі об`єкта нерухомого майна зазначено - згідно технічного паспорта, підвал 25,9 кв.м), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01. При цьому, як додаткові відомості зазначено, що підвальне приміщення під індексом Х/25,9 кв.м використовується згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 2/1574 від 25.09.2015 року. Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення № 2035 від 15.08.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Предметом вказаного договору є лише нежитлове приміщення площею 60,2 кв.м за вказаною адресою. Згідно з інформацією ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №5345 від 21.11.2019 року, довідка № 2/1574 від 25.09.2015 року такого змісту за адресою: АДРЕСА_1 не видавалась, а видавалась довідка за цим же номером ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В той же час, повідомлено, що технічний паспорт на приміщення площею 60,2 кв.м і дописаним підвалом площею 25,9 кв.м ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не виготовлявся і є підробленим. В подальшому, ОСОБА_4 (як власник нежитлового приміщення загальною площею 60,2 кв.м та підвального приміщення під індексом Х площею 25,9 кв.м за даною адресою згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45479275 від 12.10.2015 року) звернулась до державного реєстратора із заявою від 30.10.2015 року про виділення в окреме користування підвального приміщення пл. 25,9 кв.м та видачу окремих свідоцтв про право власності на дані об`єкти. Вказує, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, 13.11.2015 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М., всупереч п.58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року (який діяв на час вчинення реєстраційних дій), безпідставно прийнято рішення про виділ частки з об`єкта нерухомого майна та зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 25,9 кв.м (опис згідно технічного паспорту) за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.11.2015 року, виданого Львівським міським управлінням юстиції (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -01). Розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа за реєстраційним номером 01 закрито згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції Труби О.М. Відтак, державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М без будь-яких на те правових підстав, всупереч документам, поданим для здійснення державної реєстрації прав, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26109713 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно завідомо неправдиві відомості про набуття права приватної власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення площею 25,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 17.03.2016 року №148 та №152, ОСОБА_4 відчужила нежитлове приміщення загальною площею 25,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, вартість приміщення 94173 грн.) та нежитлове приміщення площею 60,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01) по АДРЕСА_1 .

За даним фактом 28.11.2019 року розпочато кримінальне провадження №0000140 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України. Так, прокуратурою області встановлено, що спірний об`єкт нерухомого майна (підвальне приміщення під індексом Х площею 25,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності та незаконно вибув з власності територіальної громади м. Львова.

З наведених підстав просить:

витребувати з приватної власності ОСОБА_2 до комунальної власності територіальної громади м. Львова на користь Львівської міської ради (м.Львів, пл. Ринок, 1, ідентифікаційний код 04055896) нежитлове приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 01;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -01, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. (номер запису про право власності 13785637 від 17.03.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки 1) .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року позов pаступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволено.

Витребувано з приватної власності ОСОБА_2 до комунальної власності територіальної громади м. Львова на користь Львівської міської ради (м.Львів, пл.Ринок, 1, ідентифікаційний код 04055896) нежитлове приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 01.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -01, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. (номер запису про право власності 13785637 від 17.03.2016 року, форма власності: приватна, розмір частки 1).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Львівської області 3 842,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги заяву відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки якщо Львівська міська рада вважає себе власником спірних приміщень, то їй ще 12.10.2015 року, коли дані щодо підвалу було включено у відомості про право власності ОСОБА_4 , або 13.11.2015 року коли спірне приміщення було зареєстровано за ОСОБА_4 мало бути відомо про такий факт. Більше того, спірне приміщення передавалось в оренду, а тому Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, будучи виконавчим органом Львівської міської ради зобов`язане була слідкувати за станом цього майна, в тому числі за його правовим статусом. Вказує, що прокуратура не наділена повноваженнями на звернення до суду в інтересах Львівської міської ради у даній справі, оскільки з вказаним позовом повинен звертатись юридичний департамент Львівської міської ради, а прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який повинен захищати інтереси територіальної громади. Стверджує, що позивачем не надано доказів реєстрації за Львівською міською радою права власності на спірне нежитлове приміщення на момент реєстрації за ОСОБА_4 права власності, а тому спірне приміщення не могло вибути з власності позивача, оскільки не перебувало у його власності ні у 2015 році, ні раніше. Вказує, що позивачем не надано жодного рішення та документів, які б свідчили про передачу спірного приміщення з державної у комунальну власність, як і відповідного рішення виконкому після 1990 року про прийняття приміщення у комунальну власність. Апелянт зазначає, що державна реєстрація прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_4 здійснювалась державним реєстратором Львівського міського управління юстиції, який наділений законом повноваженнями щодо перевірки необхідного для реєстраційної дії пакету документів та перевірки достовірності та правдивості відомостей, а відтак безпідставними є покликання позивача на те, що довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №2/1574 від 25.09.2015 року не існувало та не було підстав для реєстрації права власності, оскільки реєстраційна дія в такому випадку не могла бути проведена. Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги висновок експерта за результатами будівельно-технічного дослідження №4927 від 13.12.2021 року, оскільки саме цим висновком дано відповідь з приводу будівельно-технічного питання, яке потребує спеціальних знань. Звертає увагу на те, що станом на час купівлі ним спірного приміщення, таке належало на праві власності ОСОБА_4 та не належало Львівській міській раді, оскільки рішення виконкому №1164, яким обгрунтовуються позовні вимоги та виникнення у Львівської міської ради права власності на спірне приміщення, було прийнято 09.12.2016 року, тобто вже після придбання відповідачем спірного приміщення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_7 , представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги прокурора в інтересах Львівської міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне приміщення площею 25.9 кв.м вибуло з володіння Львівської міської ради поза волею його власника, яким є Львівська міська рада, на підставі підроблених документів, а відтак таке підлягає витребуванню з незаконного володіння (власності) ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (підвал) площею 25.9 кв.м, оскільки державна реєстрація проведена на підставі підроблених документів. Крім цього, суд дійшов висновку, що прокурором не пропущено строк звернення до суду з позовом в інтересах Львівської міської ради, а відтак вважав відсутніми підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 року затверджено реєстр житлових будинків, які належить місцевим радам по Ленінському району м. Львова, зокрема будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу №652-А(1255), посвідченого приватним нотаріусом Гудик Г. 25.03.1998 року, представництво Фонду державного майна України у м.Львові в особі начальника юридичного відділу представництва Косаревич І.І., яка діє на підставі довіреності №402, вчиненої 23.07.1997 року, та ТзОВ «Відміна», зареєстроване Львівською міською радою народних депутатів від 04.12.1995 року, реєстровий №10094 уклали договір купівлі-продажу будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом Регіонального відділення по Львівській області Фонду державного майна №75 від 11.02.1998 року затверджено звіт проведеної експертної оцінки приміщення ТзОВ «Відміна» за адресою: м. Львів, вул. Івана Франка, 55.

25.03.1998 року складено акт прийому-передачі №652 - А/1255/ між Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові та ТзОВ «Відміна», яким засвідчено що продавцем виконані зобов`язання щодо передачі покупцю у власність об`єкту продажу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідоцтвом на власність від 03.06.1998 року №652-А/1255/ підтверджується, що ТзОВ «Відміна» набуло право власності на об`єкт продажу приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , склад та вартість якого зазначені у договорі-купівлі продажу №652-А/1255/ від 25.03.1998 року.

Відповідно до технічного паспорту від 18.11.1997 року (інвентарний номер 946), будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 60, 2 кв.м., розташований на 1 поверсі.

Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. 18.04.2001 року, реєстровий номер 2309, ТзОВ «Відміна» продало, а ОСОБА_5 купила нежитлове приміщення, площею 60.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З реєстраційного посвідчення, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20.04.2001 року, вбачається, що нежитлове приміщення, загальною площею 60,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу, посвідченим нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. 18.04.2001 року, про що внесено запис в реєстрову книгу №16, за реєстровим №7330.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Серафин Л.В. 15.08.2012 року, за реєстровим номером 2038, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила нежитлове приміщення, площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням реєстратора ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Кіт Л.А. про державну реєстрацію прав від 15.08.2012 року, проведено державну реєстрацію на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, реєстраційний номер об`єкта: 32449688, витяг про державну реєстрацію прав №35177711 від 15.08.2012.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набула у власність лише нежитлове приміщення площею 60.2 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанці на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості встановлено, що 13.11.2015 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М. прийнято рішення та внесено відомості до Реєстру про право приватної власності на нежитлове приміщення площею 25,9 кв.м (опис згідно технічного паспорту) ОСОБА_4 , підстава: поділ об`єкта нерухомого майна; власники: ОСОБА_4 , відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року: реєстр прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:32449688, 15.08.2012, реєстратор Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», підвальне приміщення під індексом Х/25.9 кв.м використовується згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №2/1574 від 25.09.2015 року.

Згідно з інформацією ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №5345 від 21.11.2019, довідка №2/1574 від 25.09.2015 такого змісту за адресою: АДРЕСА_1 не видавалась, а видавалась довідка за цим же номером ОСОБА_6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Також повідомлено, що технічний паспорт на приміщення площею 60,2 кв.м з дописаним підвалом площею 25,9 кв.м ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» не виготовлявся і є підробленим.

Вищезазначеним підтверджується та обставина, що спірне приміщення підвалу ОСОБА_4 на підтаві договору купівлі-продажу не відчужувалося, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом 15.08.2012 року, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила лише нежитлове приміщення, площею 60,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а підвал площею 25.9 кв.м не був предметом договору купівлі-продажу.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. 17.03.2016 року, реєстровий номер 148, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Листом Управління комунальної власності ДЕР ЛМР №4-2302-2411 від 15.10.2019 року підтверджується, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.05.2005 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1164 від 09.12.2016 року вирішено зареєструвати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними, зокрема на підвал, загальною площею 25, 9 кв.м., під індексом Х, на АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Досліджуючи обставини справи, аналізуючи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45479275 від 12.10.2015 року, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 звернулась до державного реєстратора із заявою від 30.10.2015 про виділення в окреме користування підвального приміщення пл. 25,9 кв.м та видачу окремих свідоцтв про право власності на дані об`єкти.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, 13.11.2015 державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М., всупереч п.58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України №868 від 17.10.2013 (який діяв на час вчинення реєстраційних дій), безпідставно зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 25,9 кв.м у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 , оскільки така реєстрація проведена за відсутності документів, передбачених вищезазначеним Порядком…., за відсутності беззаперечних доказів набуття ОСОБА_4 у власність спірного підвального приміщення.

На думку колегії суддів, на момент реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 не було його власником, оскільки не набула таке у встановленому законом порядку, а відтак набула спірне приміщення незаконно.

За встановлених обствин, суд дійшов вірного висновку, що державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Трубою О.М без будь-яких на те правових підстав, всупереч документам, поданим для здійснення державної реєстрації прав, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26109713 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно завідомо неправдиві відомості про набуття права приватної власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення площею 25,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Такі висновки суду відповідачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростовані належними та допустимими доказами, ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірного зі згоди власника набуття ОСОБА_4 права власності на спірне підвальне приміщення площею 25.9 кв.м.

А відтак, не набувши у встановленому законом порядку у власність примішення підвалу площею 25.9 кв.м по АДРЕСА_1 , набувши таке незаконно, ОСОБА_4 не вправі була його відчужувати.

Разом з тим, як вбачається, з договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ложовською Й.Є. 17.03.2016 року, реєстровий номер 148, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, загальною площею 25,9 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з положеннями частин 1 та 3 статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Згідно з частиною 3 статті 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 зазначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Колегія суддів погоджується судом першої інстанції про те, що під час розгляду справи ні відповідачем, ні його представником не надано суду належних та допустимих доказів, що свідчать про набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в передбаченому законом порядку права власності на нежитлове приміщення (підвал під індексом Х, площею 25.9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно вважав, що спірне нежитлове приміщення площею 25.9 кв.м у будинку АДРЕСА_1 належало до комунальної власності Львівської міської ради, право власності на вказане нежитлове приміщення загальною площею, 25,9 кв.м. незаконно зареєстровано за ОСОБА_4 , а відтак нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника - Львівської міської ради, що є підставою для його витребування в судовому порядку.

Встановивши, що спірна спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача не з його волі, а у зв`язку, як встановлено судом першої інстанції, з незаконною реєстрацією права власності на нежитлове приміщення (підвал) площею 25.9 кв.м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та у подальшому відчужені ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що у позивача виникли правові підстави для витребування спірного майна від ОСОБА_2 .

Заперечуючи щодо позову, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки у разі звернення до суду прокурора від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор, представник Львівської міської ради, Управлінння комунальної влансоті Департаменту економічної політики у поясненнях та в суді заперечували застосування наслідків спливу позовної давності мотивуючи тим, що Львівській міській раді стало відомо про порушення права власності на спірне приміщення площею 25.9 кв.м і про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності лише після 09.12.2016 року при виконанні рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1164 від 09.12.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» при зверненні за вчиненням реєстраційних дій щодо спірного приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1164 від 09.12.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м.Львова, є ізольованими, не належать до житлового фонду, не перебувають у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжними (в тому числі на підвал в будинку АДРЕСА_4 , індексний номер Х, загальною площею 25,9 кв.м).

Відповідно до довідки ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1ю/1243 від 23.02.2017 року, наданої Управлінню комунальної власності Департаменту економічного розвитку ЛМР, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012 року нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 під індексом Х становить 25,9 кв.м, вказане нежитлове приміщення є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжним.

Можливість судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовною давністю (стаття 256 ЦК України).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вказує на поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування) (пп. 60-61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 серпня 2018 року у справі №362/44/17, провадження №14-183цс18; постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп. 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16, провадження №12-122гс18)

У постанові від 27 січня 2021 року у справі №186/599/17 (провадження №61-159св19) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Неодноразово Велика Палата Верховного Суду висловлювала правову позицію щодо застосування строків позовної давності при вирішенні спорів про витребування майна із незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України, та зазначала, що до таких спорів застосовується загальна позовна давність у три роки. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірне нежитлове приміщення (підвал) вперше, як на окремий об`єкт, було зареєстроване за ОСОБА_4 13.11.2015 року.

В подальшому, після укладення 17.03.2016 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спірне приміщення зареєстроване за ОСОБА_2

З позовною заявою прокурор в інтересах Львівської міської ради звернувся лише 10.12.2019 року.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне нежитлове приміщення (підвал) площею 25.9 кв.м було предметом договору оренди, строк дії договору закінчився в 2014 році, і спірне приміщення по акту приймання передачі від 28.02.2014 року приватним підприємцем ОСОБА_5 було здано ЛКП «Снопківське», з цього часу приміщення Львівською міською радою, як власником, чи ЛКП «Снопківське», як балансоутримувачем, в оренду не здавалося.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Львівська міська рада, як власник, цікавилися спірним приміщенням, хоча як власник, повинна була цікавитись станом свого майна та обліковувати його, використовувати його відповідно до цільового призначення.

Будь-яких обґрунтувань з приводу того, чому з 2014 року після припинення дії договору оренди і здачі спірного приміщення, Львівська міська рада не використовувала спірне приміщення, не цікавилася хто користується спірним приміщенням, пояснень з приводу того, як спірне приміщення вибуло з користування Львівської міської ради і перейшло у фактичне користування ОСОБА_4 , а в подальшому в користування ОСОБА_2 , матеріали справи також не містять.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість і обов`язок Львівської міської ради знати про стан її майнових прав.

Звернувшись з позовом в інтересах Львівської міської ради, прокурор не наводить доводів з приводу того, чому Львівська міська рада не мала можливості раніше дізнатися про порушення її права власності на спірне приміщення.

З позовом до суду для захисту прав Львівської міської ради прокурор звернулася лише 10 грудня 2019 року, тобто, на наступний день після прийняття рішеннявиконавчого комітету Львівської міської ради №1164 від 09.12.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова», а саме, при зверненні за вчиненням реєстраційних дій щодо спірного приміщення, хоча матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення Львівської міської ради 09.12.2019 року чи 10.12.2019 року за вчиненням реєстраційних дій та відмови у цьому саме в зазначені дні.

Колегія суддів вважає, що прокурор, звернувшись в інтересах Львівської міської ради, не довів належними та допустимими доказами те, що Львівська міська рада не могла дізнатися про порушення свого цивільного права після 13.11.2015 року чи 17.03.2016 року, та як власник майна, самостійно та своєчасно, у встановлені законом строки звернутися з позовом до суду чи своєчасно повідомити про прокурора.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» інформація про зареєстровані права на нерухоме майно ьта їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною.

На думку колегії суддів, Львівська міська рада могла довідатися 13.11.2015 року, коли спірне приміщення було зареєстроване за ОСОБА_4 окремо з з відкриттям розділу на об`єкт нерухомого майна спірні нежитлові приміщення, або 17.03.2016 року, коли спірне нежитлове приміщення було зареєстроване за ОСОБА_2 .

Однак прокурор звернувся з позовом 10.12.2019 року.

Прокурор, Львівська міська рада, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довели належними та допустимими доказами того, що Львівська міська рада не могла раніше дізнатися про порушення її права, що є обов`язком позивача, в той час як відповідачем доведено, що інформацію про порушення права, яке, як стверджує позивач сталося внаслідок реєстрації права власності на спірне приміщення площею 25.9 кв.м по АДРЕСА_1 , яке за реєстроване за ОСОБА_4 13.11.2015 року, а за ОСОБА_2 - 17.03.2016 року, можна було отримати значно раніше, оскільки інформація в реєстрі є загальнодоступною.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором пред`явлено віндикаційний позов зі спливом позовної давності, поважних причин пропуску позовної давності не наведено, а колегією суддів не встановлено.

Покликання прокурора на те, що на Львівську міську раду не покладено обов`язок постійно вивчати відомості, внесені в Державний реєстр речових прав стосовно численних об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Львова, не заслуговують на увагу, оскільки Львівська міська рада, як власник об`єктів комунальної власності повинна цікавитися майном, належним їй на праві власності, використовувати приміщення, контролювати його цільове використання.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що володіти інформацією щодо належного на праві власності майна є обов`язком його власника.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про підставність позову прокурора про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 спірного приміщення площею 25.9 кв.м., а також дійшла висовку про пропуск позивачем позовної давності, то в задоволенні цієї позовної вимоги прокурора слід відмовити за спливом позовної давності.

Що стосується позовної вимоги прокурора про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (підвал під індексом Х площею 25,9 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -01, колегія суддів вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги, виходячи з такого.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06.09.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк