ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 759/18035/21

провадження № 61-1717св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Антонов»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Незалежна профспілка авіапрацівників Державного підприємства «Антонов»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Антонов» (далі - ДП «Антонов»), третя особа - Незалежна профспілка авіапрацівників ДП «Антонов», про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що його було незаконно звільнено з посади інженера 1 категорії бюро контролю та якості отримуваних послуг відділу наземного забезпечення ДП «Антонов». Як на підставу незаконності посилається на порушення вимог частини другої статті 49-4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки відповідач не провів консультацій з профспілкою перед звільненням працівників у зв`язку з реорганізацією підприємства. Його звільнено всупереч запереченням профспілки, яка не надала згоду на звільнення. Крім того, не надано можливість скористатися переважним правом на зайняття іншої посади. Підписання наказу про звільнення позивача здійснено неналежною особою. Також позивач зазначає, що звільнення було здійснено з особистих мотивів.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 ,з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд визнати неправомірним та скасувати наказ директора з управління персоналом ДП «Антонов» від 29 червня 2021 року № 4322/ку «Про звільнення ОСОБА_2 », поновити його на посаді інженера 1 категорії бюро контролю та якості отримуваних послуг відділу наземного забезпечення ДП «Антонов», стягнути з ДП «Антонов» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 469 512,34 грн та моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, яку оцінює у 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року у складі судді Миколаєць І. Ю. частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .

Визнано неправомірним та скасовано наказ директора з управлінням з персоналом ДП «Антонов» від 29 червня 2021 року № 4322/ку «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера 1 категорії бюро контролю та якості отримуваних послуг відділу наземного забезпечення ДП «Антонов».

Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 469 512,34 грн.

Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд виходив із незаконності звільнення позивача та порушення його трудових прав. ДП «Антонов» проігноровано рішення профспілкового органу під час звільнення працівника.

Виходячи з кількості днів вимушеного прогулу станом на дату ухвалення рішення (253 дні) та середньоденної заробітної плати за розрахунковий період (1855,78 грн), до стягнення підлягає 469512,34 грн (1855,78 * 253) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (зокрема: час необхідний для відновлення порушеного права, ряд дій необхідних для відновлення порушеного права, зазначені вище дії роботодавця спрямовані на порушення права позивача), місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, у розмірі 25 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ДП «Антонов».

Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення місцевого суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційний суд встановив, що на ДП «Антонов» відбулися зміни в організації виробництва і праці, змінено штатний розпис підприємства. ОСОБА_1 було повідомлено про наступне скорочення штату у передбачені законом строки, належним чином було повідомлено і Профспілкову організацію про наступне скорочення чисельності штату працівників. Позивачу запропоновані вакантні посади, на які він не погодився.

Висновки у рішенні Незалежної профспілки авіапрацівників ДП «Антонов» викладені таким чином, що фактично відмова у наданні дозволу на звільнення не містить відповідних мотивів та обґрунтувань. У своєму рішенні профспілка формально лише констатує, що стосовно ОСОБА_1 порушені норми КЗпП України під час вирішення питання про його звільнення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вказав про відсутність підстави вважати, що відповідач при звільненні позивача з роботи не дотримався норм трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми статей 40, 49-2 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, від 16 квітня 2020 року у справі № 760/25127/18-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 та постановах Верховного Суду України від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

Зокрема заявник вважає, що роботодавець під час його звільнення не дотримався положень статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», частини третьої статті 49-2 та частини другої статті 49-4 КЗпП України.

Провадження у суді касаційної інстанції

30 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ДП «Антонов» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 березня 2012 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ДП «Антонов» на посаду інженера.

З 01 травня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до наказу від 28 квітня 2017 року переведений на посаду інженера 1 категорії у відділ наземного забезпечення.

Листом від 07 грудня 2020 року № UOP 6.2-12641 ДК «Укроборонпром» наголосив на необхідності забезпечити приведення штатного розпису ДП «Антонов» у відповідність до вимог, викладених у Порядку погодження організаційних структур, штатних розписів (змін до них) підприємств-учасників ДК «Укроборонпром», затвердженому наказом концерну від 29 січня 2020 року № 24, зокрема в частині, що стосується скорочення рівнів управління, оптимальної норми керованості для керівників та скасування інституту заступників у підрозділах.

24 грудня 2020 року ДП «Антонов» видано наказ № 6610к про оптимізацію штатного розпису та структури підприємства.

22 березня 2021 року ДП «Антонов» видано наказ № 2463к про зміни у структурній схемі та в штатному розписі підприємства.

Пунктом 3 наказу реорганізовано з 01 червня 2021 року відділ планування та керування польотами (В-255) шляхом приєднання до нього відділу наземного забезпечення (В-256), перетворення його у відділ організації та наземного забезпечення польотів.

Наказом від 30 березня 2021 року № 2681к на виконання пунктів 3, 6 наказу від 22 березня 2021 року № 2463к внесено зміни до штатного розпису підприємства. Зокрема виведено зі штатного розпису підприємства посаду інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення.

05 квітня 2021 року ДП «Антонов» видано наказ № 2879к, яким попереджено ОСОБА_1 про виключення зі штатного розпису з 01 червня 2021 року посади інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення; запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу на вакантних посадах ДП «Антонов» станом на 05 квітня 2021 року в кількості 595 одиниць; повідомлено ОСОБА_1 , що в разі його відмови від запропонованої іншої роботи, з ним буде розірвано трудовий договір на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З наказом-попередженням та запропонованою іншою роботою на вакантних посадах ОСОБА_1 ознайомлений 27 квітня 2021 року.

Листом № 02-06/2021 від 23 червня 2021 року Незалежна профспілка авіапрацівників ДП «Антонов» повідомила про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1

29 червня 2021 року ДП «Антонов» видано наказ № 4322ку про звільнення ОСОБА_1 , інженера 1 категорії бюро контролю ціни і якості отримуваних послуг відділу наземного забезпечення, з 29 червня 2021 року за скороченням чисельності та штату працівників з виплатою середнього місячного заробітку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 49-4 КЗпП України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після подання виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику) повідомлення про заплановане масове вивільнення з відповідною інформацією (у письмовому вигляді) про такі заходи, включаючи відомості про причини наступних звільнень, середню кількість і категорії працівників, а також про кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено що, у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

За частинами першою, другою, третьою статті 49-2 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження № 6-40цс15), зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У справі, яка переглядається, 27 квітня 2021 року позивача ознайомлено з наказом ДП «Антонов» від 05 квітня 2021 року № 2878к, яким його попереджено про виключення із штатного розпису з 01 червня 2021 року посади інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення та одночасно ознайомлено з вакантними посадами ДП «Антонов» станом на 05 квітня 2021 року в кількості 595 одиниць і повідомлено ОСОБА_1 , що в разі його відмови від запропонованої іншої роботи, з ним буде розірвано трудовий договір на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Отже, ДП «Антонов» попередило позивача про виключення із штатного розпису займаної ним посади, надало позивачуперелікіз найменуванням всіх наявних вакантних посад на ДП «Антонов», який також включав і ті вакантні посади, які ОСОБА_1 міг обіймати з огляду на його освіту, досвід роботи та кваліфікацію.

Матеріали справи не містять заяв ОСОБА_1 щодо обрання ним будь-яких запропонованих йому ДП «Антонов» вакантних посад.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ДП «Антонов» як роботодавець з метою дотримання трудових прав ОСОБА_1 при вивільненні та можливого працевлаштування його на підприємстві, виконало вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки надало останньому можливість для реалізації працівником, посада якого підлягала скороченню, свого права щодо залишення на роботі.

Однак ОСОБА_1 такою можливістю не скористався з причин, які не залежать від ДП «Антонов», оскільки не надав своєї згоди на переведення його на вакантну посаду, кваліфікаційним вимогам якої він відповідав би.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частин другої та третьої статті 42 КЗпП України за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, у сім`ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком; 3) працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

У постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15 (провадження № 61-37686св18) зазначено, що «право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах».

Суд апеляційної інстанції встановив і це не спростовано матеріалами справи та позивачем, що наказом ДП «Антонов» від 22 березня 2021 року № 2463к, у тому числі за погодженням з ДК «Укроборонпром», здійснено зміни у структурній схемі і у штатному розписі підприємства та реорганізовано відділ планування та керування польотами (В-255) шляхом приєднання до нього відділу наземного забезпечення (В-256), де працював ОСОБА_1 , перетворення його у відділ організації та наземного забезпечення польотів.

У результаті проведених змін новостворений відділ налічував 31 штатну одиницю (до змін в структурі підприємства кількість штатних одиниць відділу становила 36).

Наказом від 30 березня 2021 року № 2681к на виконання пунктів 3 та 6 наказу від 22 березня 2021 року № 2463к внесено зміни до штатного розпису підприємства, зокрема виведено зі штатного розпису підприємства посаду інженера 1 категорії відділу наземного забезпечення.

Отже, посада, яку раніше займав ОСОБА_1 була скорочена, а рівнозначна (аналогічна) посада не була введена.

Тобто реалізація переважного права залишення на роботі могла б мати місце лише за умови скорочення декількох аналогічних посад і за умови, що в новому штатному розписі передбачалася лише одна посада і на її зайняття претендували дві особи, які підпадали під скорочення штату.

Таким чином, передбачене статтею 42 КЗпП України переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі не могло бути реалізованим ДП «Антонов», оскільки відсутні ті умови, за яких застосовується переважне право на залишення на посаді.

Згідно зі статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Аналогічні положення містяться і у частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 2, 263 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 76, 89 ЦПК України є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, постановах Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 226/1650/18 (провадження № 61-7838св19), від 22 липня 2020 року у справі № 760/11864/16 (провадження № 61-8891св19).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позовної заяви щодо порушення ДП «Антонов» під час звільнення позивача вимог статті 43 КЗпП України, оскільки лист від 23 червня 2021 року № 02-06/2021, в якому Незалежна профспілка авіапрацівників ДП «Антонов» вказує про порушення ДП «Антонов» вимог пунктів 1, 2, 3 частини другої статті 42, статті 49-2 та частини другої статті 49-4 КЗпП України (як і сам протокол засідання Незалежної профспілки авіапрацівників ДП «Антонов»), не містить правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача, а також не містить посилань на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Також колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції в частині того, що наказ про звільнення ОСОБА_1 було підписано уповноваженою особою, з огляду на таке.

Відповідно до установчих документів підприємства, найменування посади керівника підприємства було змінено з «президент» на «генеральний директор». Таким чином, діючим найменуванням посади керівника ДП «Антонов» є генеральний директор.

Керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Державним концерном «Укроборонпром».

З травня 2021 року на посаду генерального директора ДП «Антонов» призначений ОСОБА_3 .

Наказом ДП «Антонов» від 25 травня 2021 року № 4380к надано право директору з управління персоналом ОСОБА_4 підписувати накази «Про прийом на роботу», накази «Про звільнення з роботи», накази «Про переведення (переміщення) на іншу роботу», накази «Про внесення змін до наказу про звільнення» у тому числі, що стосуються керівників підрозділів та керівників вищого рівня.

Таким чином, підписання наказу про звільнення ОСОБА_1 директором з управління персоналом ДП «Антонов» є правомірним, оскільки директора з управління персоналом ДП «Антонов» на підставі наказу від 25 травня 2021 року № 4380к уповноважено на вчинення таких дій керівником ДП «Антонов» генеральним директором ОСОБА_3 .

Отже, суд апеляційної інстанції, повно і всебічно дослідивши всі докази, зібрані у справі, оцінивши їх на предмет належності, допустимості та достатності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, про скорочення працівник був належним чином попереджений, під час звільнення позивача відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників, позивач не скористався своїм правом на переведення за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду, вважає, що суд апеляційної інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (40, 49-2 КЗпП України), викладених у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, від 16 квітня 2020 року у справі № 760/25127/18-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 та постановах Верховного Суду України від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, колегія суддів враховує таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 рокуу справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У справі № 6-703цс15 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41, та роботодавцем. Враховуючи, що у цій справі працівника звільнено з інших правових підстав аніж у справі, яка є предметом касаційного перегляду, колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15. Також колегія суддів не відхиляє доводи про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, враховуючи, що 27 червня 2012 року Верховним Судом України така постанова не приймалась.

У справі № 577/256/18 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи працівнику відмовлено у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення позивача, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Однак змінено дату звільнення працівника, оскільки він перебував на лікарняному і роботодавець звільнив його в останній день перебування на лікарняному.

У справі № 760/21020/15 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи працівнику відмовлено у задоволенні вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. У цій справі судами встановлено, що звільнення працівника відбулося із додержанням вимог трудового законодавства, зокрема статті 49-2 КЗпП України.

У справі № 760/25127/18-ц розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи працівнику відмовлено у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У цій справі судами встановлено, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з посади відповідачем було проведено правомірно, з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки у відповідача мали місце реорганізація структурного підрозділу та скорочення чисельності працівників, останнім дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, при цьому працівник не надав свою згоду на іншу посаду та попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

У справі № 753/3889/17 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи працівнику відмовлено у задоволенні вимог пропоновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. У цій справі встановлено, що роботодавець своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення. Вакантних посад або роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду у відповідача не було, а тому позивача неможливо було перевести на іншу роботу. Враховано відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі, оскільки позивач один займав посаду, яка скорочувалась. При звільненні позивач отримав всі належні йому виплати (заробітну плату, вихідну допомогу та грошову компенсацію за невикористану відпустку відповідно до статей 44, 83, 116 КЗпП України). Скорочення посади позивача входило до виключної компетенції відповідача та фактично є його правом, а рішення профспілкової організації не містить обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, а отже звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

У справі № 161/7196/19 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи позивача поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду. У цій справі судами встановлено, що звільнення позивача відбулось із порушенням норм трудового законодавства, зокрема положень статті 42 КЗпП України.

У справі № 756/7222/18 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року позов працівника залишено без задоволення. Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивача неправомірно звільнено з посади охоронника 5 розряду третьої команди охорони Загону відомчої охорони НБУ Департаменту безпеки на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, проте позивач звернувся до суду із позовом про поновлення його на роботі з пропуском встановленого місячного строку, заяви про поновлення пропущеного строку не подавав, про поважність причин пропуску нічого не вказував.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року скасовано і прийнято нове рішення, яким позов працівника задоволено частково. Поновлено працівника на роботі, стягнуто з роботодавця на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивач не пропустив строк для звернення до суду за захистом свої порушених прав. Встановлено, що звільнення позивача проведено з порушенням трудового законодавства, оскільки не враховано його переважне право на залишення на роботі (у нього на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, він є єдиним годувальником у сім`ї та має тривалий безперервний стаж роботи), а також не запропоновано всіх наявних вакантних посад.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та, направляючи справу на новий розгляд, мотивував своє рішення тим, що апеляційним судом не зазначено, які саме вакантні посади були наявні у відповідача на момент його звільнення. Крім того, не надано належної правової оцінки доводам відповідача про виконання ним обов`язку щодо працевлаштування позивача на роботі, з урахуванням його кваліфікації та досвіду роботи. Також Верховний Суд зауважив, що право на залишення на роботі передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах. Отже, апеляційному суду необхідно з`ясувати чи застосовуються до спірних правовідносин вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права позивача на залишенні на роботі.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року змінено. Доповнено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції висновками щодо застосування до спірних правовідносин вимог статті 42 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позов працівника підлягає залишенню без задоволення, оскільки останній пропустив місячний строк на звернення до суду щодо захисту свого порушеного права. Крім того, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та, доповнюючи його мотивувальну частину висновками щодо застосування до спірних правовідносин вимог статті 42 КЗпП України, зазначив, що до спірних правовідносин вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права позивача на залишення на роботі не застосовуються, оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Постановою Верховного Суду від 27 липня 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що у цій справі, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі, виходив із того, що клопотання про поновлення пропущеного строку сторона позивача не заявляла, про поважність причин пропущеного строку нічого не вказувала.

Разом з тим за змістом рішення суду першої інстанції є очевидним, що сторона позивача висловлювала свою позицію щодо строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а саме: що позивач ознайомлений із наказом про звільнення 12 лютого 2018 року, а 12 березня 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 травня 2018 року провадження у справі закрито у зв`язку із тим, що вказаний спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Повний текст ухвали складено 11 травня 2018 року, а з цим цивільним позовом позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва 01 червня 2018 року, тому вважав, що строк на звернення до суду не пропустив, про що вказував як у своєму позові, так і у судовому засіданні.

Наведеним обставинам судом першої інстанції не надано оцінку, а отже, не виконано обов`язку суду щодо обговорення причин пропуску строків звернення до суду при вирішені трудового спору, а також не наведено у рішенні мотиви, чому суд вважає неможливим поновити пропущений строк.

У свою чергу суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, вказував, що про поновлення пропущеного строку сторона позивача не заявляла, а місцевий суд позбавлений можливості самостійно з власної ініціативи поновлювати пропущений строк.

Такі висновки апеляційного суду є безпідставними, оскільки, як вказував Верховний Суд, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, відповідно, встановивши, що такий строк пропущено, суд також з власної ініціативи зобов`язаний обговорити питання причин пропуску строків звернення до суду, що відповідатиме принципу змагальності цивільного процесу, оскільки дійшовши висновку про пропуск строк лише у нарадчій кімнаті при ухваленні рішення, та, постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку, суд позбавляє сторону позивача можливості навести суду свої аргументи на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також сторону відповідача - заперечити таким аргументам.

За обставинами цієї справи, враховуючи помилкове звернення позивача до суду адміністративної юрисдикції, сторона позивача висловлювала позицію, про те, що позивачем не попущено строк звернення до суду, тому суд був зобов`язаний надати оцінку цим обставинам, на які посилався позивач, із точки зору поважності чи не поважності їх, як таких, що перешкоджали своєчасному зверненню до цивільного суду. І для такої оцінки не потрібна заява сторони позивача про поновлення строків звернення до суду, оскільки посилаючись на такі обставини, сторона позивача взагалі вважає, що строк на звернення до суду не пропущено.

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову

у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду, без обговорення причин пропуску строку та надання оцінки таким причинам, з посиланням на відсутність відповідної заяви позивача, не відповідає правильному застосуванню статті 234 КЗпП України.

Враховуючи, що постановою Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18 суд касаційної інстанції направив справу на новий апеляційний розгляд, то посилання заявника на цю постанову Верховного Суду є безпідставним, так як висновків щодо застосування норм прав по суті спору у цій справі Верховним Судом не викладалися.

У справі № 800/538/17 Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду як судом першої інстанції розглядався адміністративний позов фізичної до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про скасування рішення КДКП від 22 листопада 2017 року № 283зпз-17 «Про внесення подання про звільнення ОСОБА_3».

У справі № 6-40цс15 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та роботодавцем. У цій справі рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2014 року, поновлено працівнику строк на оскарження наказу відділу освіти Нововоронцовської районної державної адміністрації Херсонської області про звільнення. У задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15) у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року відмовлено.

У справі № 6-3048цс15 розглядався спір між працівником, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України,та роботодавцем. За результатами розгляду цієї справи рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у задоволенні позову працівника відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року вказані рішення судів першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-3048цс15) ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2015 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що постановою Верховного Суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, то посилання заявника на цю постанову Верховного Суду України є безпідставним, оскільки висновків щодо застосування норм прав по суті спору у цій справі судом касаційної інстанції не викладалося.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц; провадження № 14-43цс22).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 577/256/18, від 09 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15, від 16 квітня 2020 року у справі № 760/25127/18-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 та постановах Верховного Суду України від 27 червня 2012 року у справі № 6-65цс12, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, алез різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. О. Карпенко
І. М. Фаловська