Справа №:755/589/24
Провадження №: 2/755/1381/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2024 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді САВЛУК Т.В., секретаря Бурячек О.В.,

учасники цивільного процесу:

позивач - не з`явилась,

представник позивача - адвокат Незвіський Д.Я., відповідача - ОСОБА_1 , представник відповідача - адвокат Мохонько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про приипнення права власності на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами:

«Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості його частки у квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 1 581 200,00 гривень (яка попередньо буде внесена на депозитний рахунок Дніпровського районного суду міста Києва)»

11 січня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про приипнення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

За змістом положень ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

26 лютого 2024 року (вх.№10865) до суду надійшов відзив на позов, поданий відповідачем ОСОБА_1 , за змістом відзиву відповідачем висловлені заперечення щодо підстав та предмету позову, наведених позивачем обставин для припинення права власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 , просив залишити позов без задоволення та стягнути з позивача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 гривень.

26 лютого 2024 року (вх.№10794) до суду надійшла відповідь на відзив від позивача ОСОБА_2 з наведенням своїх доводів та аргументів стосовно позиції відповідача висловленої у відзиві на позов.

01 березня 2024 року (вх.№12015) до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_1 стосовно позиції позивача, яка викладена у відповіді на відзив.

У підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. (ч.1 ст.200 ЦПК України)

29 березня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 про виклик свідків, подане до суду 06 лютого 2024 року.

29 березня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача ОСОБА_2 про надання дозволу (зобов`язання) про внесення коштів на депозитний рахунок суду, подане до суду 28 березня 2024 року, зареєстроване за вх. №17621).

19 квітня 2024 року (вх.№?22564) представник позивача - адвокат Незвіський Д.Я. подав до суду заяву про зміну предмету позову, просив замінити позовні вимоги первісного позову та остаточною позовною вимогою у справі вважати позовну вимогу наступного змісту:

«Припинити право власності ОСОБА_1 на частину квартири N? АДРЕСА_1 », виключити (вилучити) з прохальної частини первісного позову (первісної позовної заяви) питання виплати ОСОБА_1 грошової компенсації»

29 квітня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття заяви про зміну предмету позову, подану до суду представником позивача - адвокатом Незвінським Д.Я., зареєстрована в канцелярії суду 19 квітня 2024 року (вх. №?22564).

29 квітня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Незвіський Д.Я., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити підстав, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, пояснив, що з 18 серпня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі на ім`я відповідача, на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2021 року, була придбана квартира АДРЕСА_1 . 10 січня 2023 року через органи РАЦС шлюб між сторонами розірвано, з метою врегулювання майнових відносин позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. 23 травня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення в межах розгляду цивільної справи №?755/5710/23, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. Судом визнано спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру №? АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею - 28,2 кв.м, та визначено частки подружжя у спільному майні - по частки квартири кожному. На даний час колишнє подружжя мають спільно користуватись квартирою, яка за своїми технічними характеристиками не підлягає поділу, однак через неприязні стосунки між ними позивач вимушена винаймати окреме житло та не може в повній мірі володіти та розпоряджатись спірною квартирою, в той же час відповідач відмовляється продавати належну йому частку квартири позивачу та не бажає викупити частку позивача в цій квартирі. Представник наголосив, що позивачем внесені на депозитний рахунок суду, як компенсацію вартості частки квартири, при цьому реальна ринкова вартість квартири складає 3 162 400,00 гривень, що підтверджено Висновком про вартість майна, який складено приватним підприємцем - оцінювачем М. Махобей, виготовлений на замовлення позивача до звернення з цим позовом до суду. Крім того, представник просив врахувати, що відповідач, на відміну від позивача, має інше житло, йому на праві власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , іншими співвласниками цієї квартири є ОСОБА_3 (мати відповідача) та ОСОБА_4 (сестра відповідача), до укладання шлюбу з позивачем відповідач постійно проживав у цій квартирі, має право користуватись цим житлом та використовувати його для власних потреб.

Відповідач та представник відповідача - адвокат Мохонько О.А. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, свою позицію висловили у відзиві на позов, додатково пояснили, що відповідач не заперечує той факт, що спірну квартиру сторони придбали під час перебування у шлюбі, рішенням суду встановлено правовий статус квартири як об`єкт спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу майна за кожним із подружжя визнано право власності на частки квартири. Відповідач проживає в спірній квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги, наміру продавати свою частку квартири відповідач не має, оскільки не має іншого придатного для проживання житла, наголосив, що його частка, як власника в іншому об`єкті нерухомості, не є значною, квартира однокімнатна, набута в процесі приватизації, іншими співвласниками кварти є його мати та рідна сестра, тому всі разом в цій квартирі вони не можуть проживати, така ситуація з житлом і стала підставою придбати під час перебування у шлюбі з позивачем окремого житла для вирішення проблемних житлових питань. Відповідач не погоджується з визначеною позивачем оцінкою ринкової вартості спірної квартири, отримання грошової компенсації за свою частку вважає недостатньою для придбання іншого житла, при цьому зауважив, що в квартирі спільним коштом подружжя зроблено коштовний ремонт, придбана побутова техніка, що значно здорожує вартість квартири, однак позивачем ці обставини не враховано, за наведених обставин просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Вислухавши позицію сторін цивільного процесу, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення та приходить до наступних висновків.

Виходячи з положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно із правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі № 6-68ц14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №?908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп. 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №?210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі №? 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №?303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі №? 263/13236/16-ц.

Отже, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина с визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, з 18 серпня 2012 року по 10 січня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 січня 2023 року.

Під час перебування у шлюбі, 06 липня 2021 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_1 , на ім?я останнього придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею - 28,2 кв.м

23 травня 2023 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалено рішення в межах розгляду цивільної справи №?755/5710/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру №? АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею - 28,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею - 28,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м., житловою площею - 28,2 кв.м.

Зобов`язано Управління державного казначейства Дніпровського району м. Києва повернути ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у розмірі 4 052 (чотири тисяч п`ятдесят дві) грн. 00 коп. відповідно до квитанції №? від 26 квітня 2023 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 052 (чотири тисяч п?ятдесят дві) грн. 00 коп.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав, 10 липня 2023 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на частку квартири N? АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м., житловою площею - 28,2 кв.м, підстава - рішення суду, серія та номер: 755/5710/23, виданий 23 травня 2023 року, видавник: Дніпровський районний суд міста Києва.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №? 6-2925цс 15.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року (справа №? 6-2925 цс 15).

При зверненні з цим позовом до суду, позивачем долучено Висновок щодо технічної можливості поділу об?єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, житловою площею - 28,2 кв.м, складений ОСОБА_5 та керівником суб`єкта господарювання - ФОП ОСОБА_6 , згідно висновку - «за технічними показниками об`єкт нерухомого майна не може бути поділено».

Також, до позову долучено Висновок про вартість майна - двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , який складено приватним підприємцем - оцінювачем М. Махобей, згідно із висновком - «ринкова вартість об?єкту оцінки з округленням становить: 3 162 400, 00 гривень». Дата оцінки - 321 серпня 2023 року, термін дії висновків - 6 місяців.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Проте, вказані вище висновки не відповідають вимогам ст. 102 ЦПК України, особи, які їх склади не внесені до відповідного реєстру.

Крім того, висновок про вартість майна - двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , який складено приватним підприємцем - оцінювачем М. Махобей та датований 31 серпня 2023 року, отже не був актуальним на час відкриття провадження у справі.

З наведених підстав суд надає критичну оцінку вказаним документам, як доказам вартості спірного об?єкта нерухомості.

Разом з тим, згідно із доводами, викладеними у позовній заяві та наголошеними в судовому засіданні представником позивача, через неприязні відносини, що склались між сторонами, як колишнім подружжям, позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, також у позові зазначено, що саме через користування спірною квартирою між сторонами часто виникають конфлікти та склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування власністю.

Проте матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування квартирою (п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідач, як співвласник квартири, має рівні з іншими співвласниками права щодо об`єкта спільної часткової власності - виходячи з належної йому частки.

Кожна із сторін звернулась до суду з позовом про припинення частки відповідача в спірній квартирі, при цьому позивач не заявила про наявність у неї волевиявлення щодо реалізації квартири, з метою поділу отриманих від продажу коштів пропорційно до частки кожного із співвласників.

З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд виходить з наступних встановлених обставин, що сторони у справі є власниками спірного об?єкту нерухомого майна в рівних частках, по частини кожен, тому припинення права власності відповідача на належну йому на праві власності частку квартири може завдати істотної шкоди інтересам співвласника - відповідача, також суд враховує позицію відповідача щодо незгоди отримати компенсацію вартості його частки в сумі, яка визначена позивачем - 1 581 200,00 гривень, та внесена на депозитний рахунок суду.

Крім того, позивачем не доведено неподільності належної сторонам на праві спільної часткової власності квартири, а також неможливості спільного проживання у ній за встановлених судом обставин.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №? 428/7432/20; провадження №? 61-14727 св 21.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.02.2019 року у справі №?686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі № 210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім?ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Так, згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданого 22 квітня 2004 року органом по оформленню права власності на об`єкти нерухомого майна - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності, в рівних долях, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Посилання позивача на те, що квартира є неподільною та спільне володіння і користування цим майном неможливе внаслідок існування між сторони спору неприязних відносин, не може розцінюватись судом як підстава припинення частки одного із співвласників нерухомого майна, також суд критично відноситься до ствердження позивача стосовно наявності у відповідача іншого житла, де він є співвласником та має право володіти та користатись цим житлом на власний розсуд, оскільки належність відповідачу на праві власності 1/3 частки в іншому об`єкті нерухомості, з урахуванням технічних характеристик житла (однокімнатна квартира загальною площею 37,8 кв.м) на переконання суду, не свідчить про те, що, останній, не має потреби в житлі, оскільки достатніх доказів того, що відповідач проживає у вказаній квартирі, між співвласниками цієї квартири визначено порядок користування квартирою, матеріали справи не містять.

Варто вказати на те, що втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Із заперечень на позов вбачається, що відповідач не згодний на отримання компенсації вартості його частки квартири у спільній сумісній власності, тобто, в даному конкретному випадку отримання коштів за позбавлення права власності у розмірі, вказаному позивачами, не є співмірним.

Суд вважає, що інші зазначені стороною позивача обставини є недоведеними, та не є підставами для припинення права особи на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно із підстав та предмету позову, завдасть істотної шкоди його інтересам, що є підставою для відмови в задоволені позову.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на майно.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, внесена позивачем на депозит суду сума в розмірі 1 581 200 (один мільйон п`ятсот вісімдесят одна тисяча двісті) гривень 00 копійок, які внесені ОСОБА_2 на підставі платіжної інструкції від 04 травня 2024 року, підлягає поверненню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 15, 16, 182, 317, 319, 328, 331, 356, 358, 365 Цивільного кодексу України , статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 141, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про приипнення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, - залишити без задоволення.

Повернути ОСОБА_2 (номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 ) грошові кошти внесені на депозитний рахунок суду в сумі 1 581 200 (один мільйон п`ятсот вісімдесят одна тисяча двісті ) гривень 00 копійок, які внесені ОСОБА_2 на підставі Платіжної інструкції від 04 травня 2024 року №211 за наступними банківськими реквізитами - код отримувача: 26268059, Банк отримувача: ДКСУ м.Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача: UA1012089, призначення платежу: «попереднє внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки у спільному майні, яка припиняється, у розмірі 1 581 200,00 гривень у цивільній справі №755/589/24»

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С у д д я