ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3531/24 Справа № 243/5665/23 Суддя у 1-й інстанції - Агеєва О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Васюк Микола Миколайович, відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2024 року, ухваленого суддею Агеєвою О.В., поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі наказу №29 від 10 травня 2022 року «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області», повний текст судового рішення складено 10 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся адвокат Васюк М.М. з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання права власності в порядку спадкування, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Після її смерті залишилася спадщина, в тому числі недоотримана його матір`ю пенсія, яку він прийняв, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини.

03 листопада 2022 року ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом №3-387.

Спадщина на яку видано Свідоцтво складається з нарахованої, але не виплаченої пенсії в сумі 83 995,01 грн. за період з 03.11.2019 по 31.12.2021.

Однак сума недоотриманої пенсії за період з 01.04.2016 по 02.11.2019 не нарахована та не виплачена.

Позивач звернувся до відповідача з заявою від 02.05.2023 в якій просив виплатити йому недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 01.04.2016 по 02.11.2021.

08.06.2023 відповідачем надано відповідь, де зазначено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні, як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію до 31.03.2016. після зазначеної дати ОСОБА_2 за поновленням пенсії не зверталася і пенсія їй не нараховувалася. Сума заборгованості з 01.04.2016 по 02.11.2019 відсутня.

З даними твердженнями відповідача позивач не згоден, оскільки до положення статей ст.ст.328, 1216, 1218, 1227 ЦК України та ст.52 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування позивач зазначає, що законодавством не визначено строк протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів, та зауважуючи, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Просив суд, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на недоотримані за життя пенсійні виплати за період з 01.04.2016 по 02.11.2019, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом недоотримані за життя ОСОБА_2 пенсійні виплати за період з 01.04.2016 по 02.11.2019.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Васюк Микола Миколайович до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання права власності в порядку спадкування задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на недоотримані пенсійні виплати за період з 01 квітня 2016 року по 16 серпня 2019 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , місцезнаходження: Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом недоотримані за життя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсійні виплати за період з 01 квітня 2016 року по 16 серпня 2019 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , місцезнаходження: Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три грн. 60 коп.).

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховані положення законодавства, що визначають строки виплати пенсій внутрішньо переміщених осіб за минулий час. Вказує, що актами законодавства не визначено строки виплати пенсій внутрішньо переміщених осіб за минулий час. Такий порядок передбачений лише статтею 46 Закону №1058, де передбачено, що за минулий час без обмеження будь-яким строком виплачуються нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, в інших випадках нараховані суми пенсії виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Представник відповідача зазначає, що за матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією у м.Бахмут та отримувала пенсію за віком. Виплата пенсії ОСОБА_2 проведена по 31.03.2016, з 01.04.2016 виплата пенсії припинена. ОСОБА_2 особисто до органів Пенсійного фонду України за поновленням виплати пенсії не зверталася.

Пенсія за період з 01.04.2016 по 16.08.2019 відповідачем не нараховувалась. Паперова пенсійна справа відсутня. Пенсійна справа знята з обліку з 01.01.2022 у зв`язку зі смертю пенсіонера ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що пенсія за період з 01.04.2016 по 16.08.2019 ОСОБА_2 не нараховувалась, оскільки пенсіонерка до територіальних органів Пенсійного фонду України на територію підконтрольну українській владі, за поновленням виплати пенсії особисто не зверталася, а отже немає підстав для нарахування та стягнення пенсійних виплат, які при житті не були нараховані пенсіонеру.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника Васюка М.М. також оскаржив рішення суду в апеляційному порядку.

Представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

При цьому, представник позивача зазначає, що листом ГУ ПФУ в Донецькій області від 08.06.2023 встановлено, що пенсія матері позивача не нараховувалась і не виплачувалась з 01.04.2016 по 02.11.2019, тому суд першої інстанції повинен був визнати за позивачем право власності на пенсійні виплати матері за цей період та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу пенсійні виплати належні його матері, саме у зазначений період, а не в період з 01.04.2016 по 16 серпня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача Васюк М.М. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку представника позивача Васюка М.М. , який підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, з викладених у відзиві підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, згідно свідоцтва про смерть виданого 21 січня 2022 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Брянка Луганської області, в Україні померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. від 03.11.2022 та зареєстрованого в реєстрі за №3-387 слідує, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з нарахованої, але невиплаченої пенсії в загальній сумі 83 995,01 грн., що зберігаються у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, що належали померлій на підставі довідки №0500-1518/851436 від 24.08.2022 виданої відділом обслуговування громадян №15 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідно до відомостей ГУ ПФУ в Донецькій області, наданих на запит ОСОБА_1 , пенсія ОСОБА_2 за період з 01.04.2016 по 02.11.2019 не нараховувалась, заборгованість за цей період відсутня.

Сума за період з 03.11.2019 по 31.12.2021 у розмірі 78 021,16 грн. буде виплачена після затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік, в межах бюджетних призначень.

Період з 03.11.2019 по 31.12.2021 та сума заборгованості 78 021,16 грн. розрахована відповідачем за три роки з моменту зверненні позивача до відповідача з заявою про виплату недоотриманої пенсії.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/527/23 від 17.04.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення суми недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом, задоволені, стягнуто з відповідача суму недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом складає 83 995,01 грн.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив з встановлених обставин справи, й того, що позивач має право на спадкове майно - пенсію за віком ОСОБА_2 , однак за період з 01.04.2016 по 16.08.2019, оскільки період з 17.08.2019 по 03.11.2019 охоплений Свідоцтвом про право на спадщину, яке позивачем отримано та за цей період пенсія ним успадкована, тоді як відповідач незаконно перешкоджає позивачеві у його реалізації прав, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна - пенсії спадкодавця, яка залишилася не отриманою останнім за життя за період з 01.04.2016 по 16.08.2019.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновкам суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторін викладеними в апеляційних скаргах, з огляду на таке.

Відповідно до норм ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.

У відповідності до положень ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно норм ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до норм ст.1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст.1227 ЦК України.

Згідно зі ст.1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.

Зміст ч.3 ст.52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч.1 ст.91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону №1058-IV встановлені вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, а саме виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідні рішення про припинення пенсійних виплат померлої ОСОБА_2 з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV матеріали справи не містять.

Таким чином, нормами жодного Закону України, не визначено позбавлення особи права на пенсію, враховуючи обставини, щодо тимчасової окупації частини території Донецької та Луганської областей та втручання в мирне володіння своїм майном, яке було набуте на законних підставах.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що громадянин України за обставин, - визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Більш того, в законах України, які регулюють питання пенсійного забезпечення відсутня підстава для припинення нарахування та невиплати пенсії - не звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії.

Постановами Кабінету Міністрів України №531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення пенсійного забезпечення та виплати пенсії особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Соціальний захист осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях регулює і Закон України від 18 січня 2018 року № 2268-УІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Статтею 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Отже, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №243/5697/16-ц, у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №227/2802/16-ц, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі №418/2434/18.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17липня 1997 року №475/97-ВР, з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1V«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Як зазначено Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні (проживання за кордоном), на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

На теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відтак, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та норм матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що відсутність у померлої матері позивача ОСОБА_2 довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення ООС (АТО), не є підставою для не нарахування їй належних пенсійних виплат за спірний період, а саме з 01.04.2016 по 16.08.2019, оскільки пенсія є її майном в розумінні статті 1 Першого Протоколу та повинна бути включена до складу спадщини, на яку претендує її син - позивач ОСОБА_1 що є її єдиним спадкоємцем, тому відмовивши позивачу у виплаті всієї суми пенсійних виплат належних за життя його матері ОСОБА_2 , які не були їй виплачені, відповідач діяв з порушенням меж повноважень, визначених Законами України, необґрунтовано та не пропорційно, чим порушив вимоги ст.18 Конституції України.

При цьому, суд першої інстанції правильно визначився з періодом недоотриманих пенсійних виплат з 01.04.2016 по 16.08.2019, який не охоплюється свідоцтвом про право на спадщину, оскільки період з 17.08.2019 по 02.11.2019 року охоплюється свідоцтвом про право на спадщину, пенсія за цей період нарахована та увійшла до спадку та нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Васюк Микола Миколайович, відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: