Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2024 Справа №607/4638/23 Провадження №2/607/379/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Кузьменкової О. І. учасників справи

позивача - відповідача ОСОБА_1

представника позивача - відповідача ОСОБА_2

відповідача - позивача ОСОБА_3

представника відповідача - позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - відповідач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовними вимогами, які в подальшому були змінені та об`єднані, до відповідача - позивача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Теофіполь Хмельницької області. Після закінчення 11 класу переїхав до м. Київ, де проживав до 2016 року. Приблизно в серпні 2016 року він перебуваючи зі своєю сестрою на морі в смт. Затока Одеської області, познайомився із ОСОБА_5 , після чого він повернувся до м. Київ, а ОСОБА_5 до м. Тернопіль.

Протягом серпня - вересня ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спілкувались по телефону. В вересні 2016 року ОСОБА_1 вперше приїхав до ОСОБА_5 в м. Тернопіль. На той час вона жила в квартирі по АДРЕСА_1 . На наступний день ОСОБА_1 та ОСОБА_5 поїхали до м. Хмельницький в гості до родини ОСОБА_5 , де ОСОБА_1 був представлений як хлопець.

Приблизно через тиждень ОСОБА_1 повернувся до м. Київ, забрав свої речі та перевіз до квартири, в якій мешкала ОСОБА_5 . З цього часу вони почали проживати разом, а ОСОБА_1 придбав в магазині Укрзолото каблучку та ІНФОРМАЦІЯ_2 освідчився ОСОБА_5 на її дні народження.

З 18 травня 2017 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 .

Доведення факту проживання однією сім`єю має юридичне значення для поділу даного житлового будинку, оскільки проживаючи однією сім`єю до шлюбу відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, квартира АДРЕСА_2 має визначатися як майно, що належить на праві спільної сумісної власності сторін і відповідно кошти від продажу даної квартири теж на праві спільної сумісної власності належать сторонам, оскільки вони проживали на той час разом, і ОСОБА_1 єдиний з сім`ї хто мав доходи та міг заплатити і заплатив останній платіж на суму 200 000 грн.

Факт того, що продаж квартири за адресою АДРЕСА_3 був здійснений в інтересах сім`ї підтверджується заявою позивача про надання згоди відповідачу на укладення і підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Також позивач проживаючи разом з відповідачем за адресою АДРЕСА_3 брав участь в утриманні квартири, оскільки позивач за власні кошти купував речі та товари. При цьому факт їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджує підписання договорів, купівля товарів та покази свідків.

Після купівлі житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , позивач за власні кошти робив ремонт та здійснював його утримання.

За ОСОБА_1 були зареєстровані транспортні засоби марки Mercedes-Benz Vito, 2001 року випуску, номерний знак, НОМЕР_1 , Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, номерний знак, НОМЕР_2 , Renault Megane Scenic, 2005 року випуску, які були продані.

В вересні 2019 року позивач придбав транспортний засіб марки Nissan, модель Altima, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , який був зареєстрований на позивача 10.01.2020. Даний транспортний засіб позивач придбав за власні кошти, що були отриманні від продажу попередніх транспортних засобів, власником яких він був.

У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01.10.2016 по 18.05.2017; визнати об`єктом особистої приватної власності транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску; визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею - 144,9 кв. м., житловою площею - 58,3 кв. м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га., кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 та визнати частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки на праві власності за ОСОБА_1 . Також, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Відповідач - позивач ОСОБА_3 не подала відзиву на позов, однак подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 вказала, що 18 травня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 травня 2021 року набула у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, продаж цей вчинено за 58 000,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Також, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2021 року набула у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 , продаж цей вчинено за 14 040, 00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Спірний житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 набула у приватну власність хоч і під час шлюбу з ОСОБА_1 , але не за їх спільні грошові кошти, оскільки ОСОБА_3 до часу укладення шлюбу з ОСОБА_1 набула у особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2021 року продала ОСОБА_6 належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за грошові кошти в розмірі 731 124, 00 грн.

Надалі, 24 травня 2021 року ОСОБА_3 за грошові кошти отримані 20 травня 2021 року від продажу належної їй на праві особистої власності квартири, придбала спірний житловий будинок та земельну ділянку за грошові кошти в загальному розмірі 72 040, 00 грн, та за решту грошових коштів в подальшому провела ремонті роботи у спірному житловому будинку.

ОСОБА_3 спростовує презумпцію спільності права власності подружжя обставинами відчуження належного їй на праві особистої приватної власності майна - квартири АДРЕСА_2 за грошові кошти в сумі 731 124, 00 грн, за чотири дні до купівлі нею спірного житлового будинку та земельної ділянки за отримані від вказаного продажу квартири грошові кошти в загальній сумі 72 040,00 грн. Відтак, спірний житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки дане майно придбане нею за особисті грошові кошти.

Водночас, 10 січня 2020 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні грошові кошти придбали транспортний засіб марки Nissan, модель Altina, 2016 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_1

02 березня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Теофіпольського районного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 07 березня 2023 року ОСОБА_1 після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3 та поданням нею позову до суду про розірвання шлюбу, відчужив на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2023 року №739266 вказаний транспортний засіб своєму братові ОСОБА_7 ..

Тому спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як майно подружжя, що підлягає поділу між ними шляхом стягнення компенсації частини.

У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у зустрічному позові, позивач - відповідач просить позов задовольнити в порядку поділу спільно набутого майна подружжя визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житловою площею 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 .

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину ринкової вартості транспортного засобу марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску та судові витрати.

Позивач - відповідач ОСОБА_1 не подав відзив на позов.

У судовому засіданні позивач - відповідач та його представник зміст позовних вимог підтримали з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просили його задовольнити та заперечили щодо задоволення зустрічного позову.

У судовому засіданні відповідач - позивач та її представник зміст зустрічних позовних вимог підтримали з підстав та обґрунтувань викладених у зустрічному позові та просили його задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов і об`єднано вимоги в одне провадження.

Ухвалою суду призначено у справі судову транспортну - товарознавчу експертизу.

Ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено розгляд підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду об`єднано в одне провадження цивільні справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд встановив, що сторони по справі зареєстрували шлюб 18.05.2017, про що складено актовий запис за № 683, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 04 березня 2023 року та на підставі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 22.06.2023, справа № 685/200/23, шлюб між сторонами по справі було розірвано.

ОСОБА_3 набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23 грудня 2015 року, актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 липня 2017 року, довідкою ТІЗ «ОСИП» №1 від 21 березня 2023 року, останній платіж здійснено нею 22 грудня 2016 року на суму 200 000 гривень.

Право власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру було зареєстровано 09 серпня 2017 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2021 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 належну їй праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , продаж було вчинено за 731 124,00 грн.

ОСОБА_1 надав згоду на укладення і підписання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , про що свідчить заява ОСОБА_1 від 20.05.2021.

Згідно з договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 травня 2021 року, ОСОБА_3 набула у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, продаж було вчинено за 58 000,00 грн..

Також, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2021 року набула у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 , продаж було вчинено за 14 040,00 грн.

ОСОБА_1 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_4 , та земельної ділянки, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, про що свідчить заява ОСОБА_1 від 24.05.2021.

Згідно листів Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (Філія ГСЦ МВС) від 19.04.2023, №31/19-1-В-97о/п, від 31.07.2023, №31/19-Г-107 аз, 04.08.2023 №31/26-491аз, 03.08.2023 №31/19-Г-115 аз, 29.03.2023 №31/19-В-44/1 аз, ОСОБА_1 належало на праві власності транспортні засоби марки Mercedes - Benz Vito, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , перебував у власності з 26.02.2016 по 26.02.2016, Renault Megane Scenic, 2005 року випуску, перебував у власності з 16.05.2019 по 28.09.2019, «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, перебував у власності з 24.04.2021 по 07.03.2023.

Відповідно до договору купівлі-продажу №739266 від 07.03.2023, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_7 купив транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (Філія ГСЦ МВС) від 29 березня 2023 року №31/19-В-44/1а.з., продаж було вчинено за 342 000,00 грн..

Згідно з висновком експерта Тернопільського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру № СЕ-19/120-24/955-АВ від 19.02.2024, ринкова вартість автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, на час проведення експертизи, 19.02.2024, становить: 413 700,00 грн.

Суд не погоджується з аргументами позивача - відповідача та погоджується з аргументами відповідача - позивача щодо зустрічного позову, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу "Право спільної сумісної власності подружжя".

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, заяви, анкети, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною.

Самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи /служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком і жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені висновки узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, неодноразово висловленими при розгляді подібних справ, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року (справа N 524/10054/16), від 30 листопада 2022 року (справа N 757/23617/15-ц), 7 червня 2023 року (справа N 509/3416/18), від 17 серпня 2023 року (справа N 348/1829/16), 4 грудня 2023 року (справа N 543/563/22 та інших.

Доводи позивача - відповідача ОСОБА_1 та подані ним докази про купівлю товарів, в тому числі перстня, зазначення в договорах, адреси проживання АДРЕСА_1 , а також показання свідка ОСОБА_8 про проживання ОСОБА_1 спільно з дівчиною, за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає, що вказані докази можуть відображати спільне проведення часу, спільний відпочинок, відвідування сімейних свят, проте вони не підтверджують беззаперечно фіксацію подій саме за період з 01.10.2016 по 18.05.2017, і не містять інформації про ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Крім цього допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 та відповідач - позивач ОСОБА_3 не повідомляли про обставини ведення сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету чи інших обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин. Також ними зазначено, що ОСОБА_3 постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 періодично перебував та проживав за адресою проживання ОСОБА_3 та проживав та працював у місті Києві.

Також, суд зазначає, що перебування сторін у заручинах не може бути беззаперечним фактом спільного проживання однією сім`єю, оскільки ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявність єдиного та спільного бюджету з ОСОБА_3 , придбання майна для спільних потреб, ведення спільного господарства.

Тому суд оцінюючи усі наявні у матеріалах справи докази відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, як кожен зокрема, так і всі в сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з 01.10.2016 по 18.05.2017, а тому такі позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано і зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668; за ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Renault», модель «Megane Scenic», 2005 року випуску, перебував у власності з 16.05.2019 по 28.09.2019, «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, перебував у власності з 24.04.2021 по 07.03.2023.

Вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності суд вважає, що квартира АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а транспортні засоби марки «Renault», модель «Megane Scenic», 2005 року випуску, та «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і підлягає поділу, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про спільну пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку від 23 грудня 2015 року, актом приймання-передачі виконаних робіт від 19 липня 2017 року, довідкою ТІЗ «ОСИП» №1 від 21 березня 2023 року, останній платіж здійснено нею 22 грудня 2016 року на суму 200 000 гривень.

Отже, ОСОБА_3 було укладено договір та сплачено кошти у 2016 році, тобто до укладення шлюбу із ОСОБА_1 , з яким вони не проживали однією сім`єю.

20 травня 2021 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 належну їй праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , і 24 травня 2021 року, ОСОБА_3 купила у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668.

Допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 та відповідач - позивач ОСОБА_3 підтвердили факт придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 . Кошти вона отримала від своєї матері в розмірі 31 000 євро. Пізніше ОСОБА_3 продала квартиру за 60 000 доларів США, і купила житловий будинок та земельну ділянку за 48 000 доларів США, інша частина коштів була використана на ремонт житлового будинку. Пізніше матір позивачки передала додатково ОСОБА_3 кошти у сумі 12 000 доларів США на ремонт будинку. Також матір позивачки ОСОБА_3 передавала кошти на придбання авто, які були зареєстровані на ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, продаж квартири АДРЕСА_2 , було вчинено за 731 124,00 грн, а купівля житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., була вчинена за 58 000 грн., а земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 , було вчинено за 14 040,00 грн.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_2 , була придбана виключно за кошти ОСОБА_3 і є її особистою приватною власністю, від продажу якої було придбано житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв.м., житлової площі 58,3 кв.м., та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 , а тому суд вважає, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 і не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що ним було оплачено 22.12.2016 кошти в сумі 200 000 грн за квартиру АДРЕСА_2 , для підтвердження чого, ним було знято кошти із своїх рахунків, суд вважає безпідставним, оскільки платником у квитанції вказано ОСОБА_5 , будь-яких письмових доказів, показань свідків, які б вказували на домовленість між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 з приводу оплати ним коштів за квартиру, суду не було подано. Зняття ОСОБА_1 коштів із своїх рахунків, не можуть підтверджувати факт оплати ним коштів за спірну квартиру.

Міркування відповідача ОСОБА_1 про те, що ним були витрачені кошти на ремонт житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 144,9 кв. м., житлової площі 58,3 кв.м., суд вважає, що вказані докази не підтверджують обставин, що спірний житловий будинок був придбаний за спільні кошти сторін, вказані кошти були витрачені на ремонтні роботи у житловому будинку і відповідач має право на їх відшкодування.

Також надання ОСОБА_1 згоди на укладення і підписання ОСОБА_3 договорів купівлі - продажу квартири та житлового будинку, суд вважає, що вказані обставини підтверджують реєстрацію права власності на вказане майно під час шлюбу, а не придбання за спільні кошти сторін.

За таких обставин, суд вважає, слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку та їх поділ, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею - 144,9 кв. м., житловою площею - 58,3 кв. м. та земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 .

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, були придбані за його особисті кошти і є його особистою власністю, суд вважає безпідставним, виходячи, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Як встановлено судом, позивач і відповідач отримував дохід, також ОСОБА_1 не були подані належні, достатні та достовірні докази, оплати ОСОБА_1 особистих коштів за транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску.

Допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 та відповідач - позивач ОСОБА_3 підтвердили факт, що матір позивачки ОСОБА_3 передавала кошти на придбання авто, які були зареєстровані на ОСОБА_1 .

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що транспортний засіб марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, придбаний за його особисті кошти, суд вважає, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи вимоги ст.ст. 60-63 СК України, суд приходить до висновку, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

ОСОБА_3 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Враховуючи обставини справи та встановивши, що ОСОБА_3 бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності, спірний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_1 , однак останнім був відчужений на користь третьої особи, без письмової згоди ОСОБА_3 та за відсутності доказів використання отриманих від продажу цього майна коштів в інтересах сім`ї, враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, ОСОБА_3 , як іншим з подружжя, не використовується, суд дійшов висновку про поділ транспортного засобу, який є спільним майном подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості належної їй 1/2 частки спірного автомобіля.

Разом з тим, з врахуванням ринкової вартості автомобіля, визначеної висновком експерта СЕ-19/120-24/955-АВ від 19.02.2024, про вартість автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, згідно якого ринкова вартість даного автомобіля становить 413 700,00 грн, суд дійшов висновку, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, в розмірі 206 850,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись статями 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, статтями 51, 52, 61, 63, 65, 70, 71, 72, 110, 111, 112-115 СК України, ст. 325, 368, 369, 372 ЦК України суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю та визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею - 144,9 кв. м., житловою площею - 58,3 кв. м. та земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0312 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0668, що розташована в АДРЕСА_4 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Nissan», модель «Altina», 2016 року випуску, в розмірі 206 850,00 грн (двісті шість тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач - відповідач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

відповідач - позивач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

Повний текст рішення суду складено та підписано 16 вересня 2024 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко