Справа № 203/2392/24
Провадження № 2/0203/1169/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 20.01.2022 року між товариством та відповідачем було укладено договір про надання кредиту №444863-КС-001, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору відповідачу було видано кредит в сумі 20000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника. 03.02.2022 року з відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до зазначеного вище кредитного договору, відповідно до якої відповідачу додатково видано кредит в сумі 8000 грн. Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, здійснивши лише часткову оплату в сумі 3670 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 10.04.2024 року в сумі 68130 грн. 78 коп., що складається із прострочених платежів по тілу кредиту в сумі 27653 грн. 06 коп., прострочених платежів по процентах в сумі 37345 грн. 67 коп., прострочених платежів за комісією в сумі 3132 грн. 05 коп., а також понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп.

В наданому відзиві представник відповідача не заперечував факт укладення останнім договору про надання кредиту №444863-КС-001 від 20.01.2022 року та додаткової угоди №1 від 03.02.2022 року, а також видачі відповідачу кредиту в сумі 20000 грн. та 8000 грн., відповідно. Також згідно відзиву сторона відповідача не заперечувала проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та комісії, визнавши наявність такої заборгованості. Проте, просили частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, визнавши таку заборгованість в розмірі 5446 грн. 95 коп. станом на 24.02.2022 року. Після цієї дати нарахування процентів вважали безпідставними, оскільки з 25.02.2022 року відповідача було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому нарахування процентів з цього часу протирічить приписам ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповіді на відзив представник позивача заперечував проти доводів, викладених у відзиві щодо безпідставного нарахування процентів за користування кредитом, посилаючись на те, що таке нарахування проводилось правомірно, відповідно до умов кредитного договору, погоджених із відповідачем.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.06.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

В призначене судове засідання представник позивача не з`явився, надавши у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги, врахувавши заперечення, викладені у відзиві на позов.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Частинами 1,2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

В зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону).

За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та визнано відповідачем, що 20.01.2022 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту №444863-КС-001, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов договору відповідачу було видано кредит в сумі 20000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника.

03.02.2022 року з відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до зазначеного вище кредитного договору, відповідно до якої відповідачу додатково видано кредит в сумі 8000 грн.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, здійснивши лише часткову оплату в сумі 3670 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 10.04.2024 року в сумі 68130 грн. 78 коп., що складається із прострочених платежів по тілу кредиту в сумі 27653 грн. 06 коп., прострочених платежів по процентах в сумі 37345 грн. 67 коп., прострочених платежів за комісією в сумі 3132 грн. 05 коп.

Згідно наданого відзиву відповідачем було визнано фактичні обставини, факт укладення останнім договору про надання кредиту №444863-КС-001 від 20.01.2022 року та додаткової угоди №1 від 03.02.2022 року, а також видачі йому кредиту в сумі 20000 грн. та 8000 грн. Також згідно відзиву відповідач не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та комісії, визнавши наявність такої заборгованості. Проте, просив частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, визнавши таку заборгованість в розмірі 5446 грн. 95 коп. станом на 24.02.2022 року. Після цієї дати нарахування процентів вважав безпідставним, оскільки з 25.02.2022 року його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому нарахування процентів з цього часу вважав таким, що протирічить приписам ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 вказаного вище Закону дія останнього поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України.

Частиною 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року, тобто з 18.03.2014 року, та триває по теперішній час.

Згідно долучених до відзиву копій військового квитка на ім`я відповідача та довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2024 року, вбачається, що 25.02.2022 року відповідача дійсно було призвано на військову службу до Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, яку він проходить по теперішній час.

З огляду на це, відповідач користується пільгами, передбаченими ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», тобто з 25.02.2022 року звільнений від сплати процентів за користування кредитом за договором №444863-КС-001 від 20.01.2022 року та додатковою угодою №1 від 03.02.2022 року.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання кредиту №444863-КС-001 від 20.01.2022 року в сумі 36232 грн. 06 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту станом на 10.04.2024 року в сумі 27653 грн. 06 коп., заборгованість за комісією станом на 10.04.2024 року в сумі 3132 грн. 05 коп., заборгованість по процентам станом на 24.02.2022 року в сумі 5446 грн. 95 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог (53,18% від ціни позову) з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі в сумі 1288 грн. 23 коп.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Згідно ст.19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» .

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»).

Відповідно до матеріалів справи правова допомога відповідачу під час розгляду справи надавалась адвокатом Мартем?яновою Ю.М. на підстав договору про надання правової допомоги від 04.04.2024 року та додаткових угод до нього від 04.07.2024 року та 31.07.2024 року, а також виданого на його підставі ордеру від 07.07.2024 року.

Згідно умов п.3.2 договору від 04.07.2024 року, п.1.1,1.2 додаткової угоди від 04.07.2024 року та п.1.1 додаткової угоди від 31.07.2024 року розмір гонорару адвоката було визнано у фіксованому розмірі, а саме: 1000 грн. за ознайомлення з матеріалами цивільної справи №203/2392/24 в суді; 1500 грн. за правовий аналіз ситуації клієнта, вивчення документів клієнта, консультацій; 4500 грн. за складання та подання відзиву на позов, участь в судових засіданнях та повний супровід судового розгляду справи. Всього на суму 7000 грн.

Факт надання вказаних послуг підтверджується матеріалами справи, зокрема, заявою про ознайомлення із матеріалами справи та розпискою про таке ознайомлення представника відповідача, поданим останнім відзивом на позов, а також протоколами судових засідань щодо участі в них представника.

Таким чином, суд вважає, що факт надання послуг доведений стороною відповідача належними та допустимими доказами, їх вартість відповідає кількості та виду наданих послуг, складності справи, принципам співмірності та розумності, а тому не вбачає підстав для зменшення їх розміру.

За вказаних обставин, а також враховуючи часткове задоволення позову, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім витрати на правову допомогу пропорційно до відхилених позовних вимог (46,42% від ціни позову) в розмірі 3249 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст.6,512,514,526,626,627,628,641,642,1048-1050,1054 ЦК України, ст.ст.3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.3,14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей`ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268,280,281 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, буд.26, офіс 411, ) заборгованість за договором про надання кредиту №444863-КС-001, в сумі 36232 грн. 06 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту станом на 10 квітня 2024 року в сумі 27653 грн. 06 коп., заборгованість за комісією станом на 10 квітня 2024 року в сумі 3132 грн. 05 коп., заборгованість по процентам станом на 24 лютого 2022 року в сумі 5446 грн. 95 коп.; а також стягнути судовий збір в сумі 1288 грн. 23 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, буд.26, офіс 411, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу в сумі 3249 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак