ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5764/24 Справа № 201/7679/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ), про визнання права особистої приватної власності,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Погорілий Антон Михайлович,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

30.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про визнання права особистої приватної власності.

Просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ), про визнання права особистої приватної власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 10442,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

22.04.2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Погорілий Антон Михайловичнадійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що позивачем було подано у якості доказів придбання спірної квартири за подаровані кошти, було надано Договір дарування грошей від 24.04.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та його батьком - ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Гузєєвою І.В.

ОСОБА_3 у своїх поясненнях на адресу суду також підтвердив відповідні обставини дарування грошових коштів та цільового призначення цих коштів саме для придбання сином відповідної квартири.

Відтак, цілком логічним є той факт, що позивач придбав спірну квартиру саме за подаровані йому батьком кошти, що в свою чергу підтверджується належними та допустимими доказами

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

ОСОБА_1 та його представник адвокат Погорілий А.М. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Фірсова С.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Поясняла, що на придбання спірної квартири, крім грошей наданих батьком позивача, подружжя ще займало гроші, які вони віддавали протягом року, після придбання квартири, а також просила застосувати строки позовної давності, оскільки з моменту придбання квартири пройшло більше 3-х років.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.211), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення з наступних підстав.

Судом першої встановлені наступні обставини справи:

Сторони з 27.02.2002 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

Перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2020 у справі № 201/14299/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.04.2021, шлюб розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В. за реєстровим № 271 (а.с. 8).

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 1200000,00 гривень, які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, що на момент укладення договору за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками міста Дніпропетровська є еквівалентом суми 240000,00 доларів США.

У п. 1.8. договору покупець ОСОБА_1 повідомив, що одружений. Справжність підпису засвідчено на заяві про згоду на укладання договору купівлі-продажу вище зазначеної квартири від імені дружини, ОСОБА_2 , посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гузєєвою І.В., 24.04.2008.

У розділі 5. «Інші умови» сторони засвідчили, що нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст. 57-74, 97 Сімейного кодексу України про спільність та роздільність майна подружжя і осіб, які проживають однією сім`єю, про визначення у шлюбному договорі правового режиму майна.

24.04.2008 між ОСОБА_1 і його батьком ОСОБА_3 укладено договір дарування грошей в сумі 12000000,00 гривень, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гузєєвою І.В., зареєстрований у реєстрі за № 275 (а.с. 7).

Як видно із наданих суду КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» документів, у липні 2008 року квартира була переобладнана, у грудні 2008 року введена в експлуатацію після переобладнання (а.с. 129 130 ).

У заяві свідка ОСОБА_1 на питання відповідачки про те, чи брали сторони грошові кошти в борг у сумі 40000 доларів США (чи іншу суму, яку саме) у знайомого у 2008 році для придбання квартири, повідомив, що питання поставлено некоректно, а саме, не зазначено конкретну особу, у якої начебто брались кошти, квартира придбана за подаровані батьком грошові кошти. ОСОБА_1 брав грошові кошти в борг у своїх друзів, однак на придбання побутової техніки, інших супутніх об`єктів для проживання, грошові кошти ОСОБА_1 повертав особисто.

На питання про те, чи віддавали суму боргу 40000 доларів США (чи іншу суму, яку саме) знайомому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з сумісного бюджету їх сім`ї, протягом якого часу (рік, місяці) був повернутий борг в сумі 40000 доларів США (чи іншій сумі, якій саме) знайомому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з сумісного бюджету їх сім`ї, надав аналогічні відповіді.

На питання про те, чи здійснювався капітальний ремонт у квартирі протягом 2008-2011 років, відповів - так.

На питання про те, які саме роботи були виконані під час ремонту протягом 2008-2011 років, відповів, що здійснене невелике перепланування площі квартири, а саме, якісь отвори були закладені, зроблені нові отвори, виконані роботи по ремонту квартири з метою належного проживання. Перепланування відображене у технічних паспортах.

На питання про те, чи здійснювалось узаконення переобладнань після (під час) здійснення ремонту, відповів так.

На питання про те, за які кошти здійснювався ремонт протягом 2008-2011 років, відповів, що ремонт і усі роботи по переплануванню квартири виконувались за кошти його батька та силами його друзів, іншими організаціями (а.с.65).

Судом встановлено, що у листопаді 2019 року ОСОБА_2 зверталася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 27 липня 2002 року. Від шлюбу народилось двоє дітей-дочка ОСОБА_4 , 2003 року народження та син ОСОБА_5 , 2006 року народження. В період шлюбу, 24 квітня 2008 року придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за ОСОБА_1 . З моменту придбання вказаної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі. З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла, оскільки свого житла не має, а зареєстрована у квартирі батьків відповідача, в яких в силу конфлікту з їх сином проживати не могла.

Зазначила, що відповідачем були змінені замки в спірній квартирі, та вона не має можливості туди повернутися, однак вважає, що має право на користування, вселення, отримання ключів та житлового сервітуту від власника даної квартири, оскільки є членом його сім`ї, саме про що зазначила у прохальній частині позову.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2021 у справі № 201/12879/19 позов про визнання права користування житловим приміщенням задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язно ОСОБА_1 надати ключі від квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2021 залишене без змін (а.с. 30 -36).

Як видно зі мотивів рішення суду апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із презумпції права спільної сумісної власності, оскільки спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Колегія суддів критично поставилася до доводів сторони відповідача ОСОБА_1 про те, що спірна квартира була придбана за гроші батька відповідача, які він подарував відповідачеві, оскільки на даний час питання належності квартири будь-кому із подружжя на праві приватної власності судом не вирішується.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Доказів того, що спірне майно є приватною власністю виключно одного з подружжя суду не було надано. Звертаючись до суду з вимогами про визнання особистою приватною власністю квартири, позивач ОСОБА_1 зазначав, що придбав її за рахунок коштів, подарованих батьком у день укладення договору купівлі-продажу, на підтвердження чого надав договір дарування, укладений того ж дня.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що фактично й квартира куплена була батьком, оскільки відповідачка не хотіла її придбавати. Однак, як він пояснив, що до суду ніхто не звертався із вимогами про переведення прав покупця на батька.

ОСОБА_3 також не оскаржував зазначений правочин.

У самому нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири від 24.04.2008, укладеному між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , відсутнє посилання на договір дарування.

Як було встановлено зі змісту договору, у п. 1.8. договору покупець ОСОБА_1 повідомив, що одружений. Справжність підпису засвідчено на заяві про згоду на укладання договору купівлі-продажу вище зазначеної квартири від імені дружини, ОСОБА_2 , посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гузєєвою І.В., 24.04.2008.

А у розділі 5 «Інші умови» сторони засвідчили, що нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст. 57 - 74, 97 Сімейного кодексу України про спільність та роздільність майна подружжя і осіб, які проживають однією сім`єю, про визначення у шлюбному договорі правового режиму майна.

Окрім того, як видно із нумерації реєстрації у реєстрі правочинів, порядковий реєстровий номер договору купівлі-продажу № 271 та номер бланку RKK № 702516, передує реєстровому номеру договору дарування грошей № НОМЕР_1 та номеру бланку RKK № 702518.

Відтак, договір дарування грошей не передував купівлі продажу, а тому суд критично оцінює доводи позивача про те, що подаровані грошові кошти призначалися саме на придбання квартири.

Як встановлено під час розгляду справи № 201/12879/19 від моменту придбання спірної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі. З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла. Означені обставини не спростовані.

У судовому засіданні позивач пояснив, що дійсно сім`я після придбання квартири у ній мешкала, хоча відповідачка була зареєстрована за іншою адресою.

З цього слідує, що спірна квартира придбавалася в інтересах сім`ї для спільного проживання. Хоча доводи представника відповідачки стосовно того, що сторони робили ремонт у квартирі не були підтверджені належними доказами, позивач цього під час розгляду справи не заперечував.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що єдина підстава, що у день укладення договору купівлі-продажу квартири був укладений договір дарування грошових коштів, розмір яких співпадає із ціною квартири, не є достатнім доказом того, що майно є особистою власністю одного із подружжя. Позивач не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Погодитись з висновками суду про відмову у задоволенні позовних вимог неможливо з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

В матеріалах справи на а.с. 7,8 міститься Договір дарування грошей та Договір купівлі-продажу квартири оформлені в один день 24.04.2008 року, одним й тим самим нотаріусом Гузєєвою І.В., на одну й ту ж суму 1 200 000 грн.

Тобто походження грошей на купівлю квартири чітко підтверджено документами це дар позивачу від батька, тобто ці гроші не є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, квартира хоч і придбана у шлюбі, але за власні кошти, отримані у дар від батька, отже є особистою власністю позивача.

Доводи представника ОСОБА_2 адвоката Фірсової С.В., що на придбання спірної квартири, крім грошей наданих батьком позивача, подружжя ще займало гроші, які вони віддавали протягом року, суд не може прийняти до уваги. Судом було запропоновано надати відповідні доказі (розписки або інші документи) на підтвердження цих доводів, але адвокат Фірсова С.В. пояснила, що документів з цього приводу не має.

А відповідно до ч.6 ст.86 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо застосування строку позовної давності.

Спірну квартиру було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2008 року.

Позивач у судовому засіданні заявив, що з моменту придбання квартири його дружина погоджувалась з тим, що квартиру придбано за гроші його батькак. Після розлучення дружина подала до суду позов про вселення й рішенням суду у 2021 році цей позов було задоволено. А тому з цього часу він вража, що його право було порушено й також у 2021 році звернувся до суду.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила.

Позивач наполягає на тому, що вважає порушеним його право як власника квартири з моменту винесення судом рішення про вселення у квартиру його колишньої дружини.

Як вбачається з копії цього рішення (а.с.30-31), його було винесено14 квітня 2021 року.

В суд з даним позовом позивач звернувся 30 липня 2021 року (а.с.2).

Таким чином, строки позовної давності пропущено не було, а отже у суду не має підстав для застосування наслідків, передбачених ст.267 ЦК України.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи, в оскаржуваному рішенні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Погорілий Антон Михайлович задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року скасувати.

Позовні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (Дніпропетровську) задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 26 261 (двадцять шість тисяч двісті шістдесят одну) гривню 63 коп., сплачений позивачем за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 10 вересня 2024 року.

Судді: