Провадження №22-ц/812/1384/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 487/3267/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана її представником ОСОБА_5 , на рішення, яке постановив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Лагоди Анатолія Анатолійовича у приміщенні цього суду 24 липня 2024 року, дата складання якого не зазначена, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицька Ганна Василівна, про поділ спадкового майна,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник - адвокат Тимченко А.О., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицька Г.В., про поділ спадкового майна.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яке серед іншого складається із грошових коштів, розміщених на рахунках в АТ «ПУМБ». Спадкоємцями першої черги за законом є його дочка позивачка ОСОБА_2 та його друга дружина відповідачка ОСОБА_3 . В строки, передбачені чинним законодавством, позивачка звернулся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 01 квітня 2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину майна, яке складається, зокрема, із грошових внесків з процентами, що знаходяться в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «ПУМБ» на декількох рахунках, в тому числі, на рахунку НОМЕР_1 у сумі 322 грн. 66 коп. Після смерті батька всі документи включно з банківськими та платіжними картками знаходилися у розпорядженні відповідачки. Позивачкою встановлено, що в день смерті спадкодавця 12 грудня 2021 року і по 14 грудня 2021 року відповідачка безпідставно користувалась платіжними картками її батька, витратила грошові кошти у сумі 71050 грн. на власні потреби, не дочекавшись та не отримавши відповідні документи про право на спадщину, чим завдала позивачці як спадкоємиці збитків та значної шкоди. Позивачка вважала, що 17762 грн. 50 коп. належать їй як спадкоємиці 1/4 частини коштів. Крім того, відповідно до статей 536, 1214 ЦК України загальна сума відсотків за користування чужими коштами станом на 12 квітня 2024 року складає 7541 грн. 31 коп. Позивачка наполягала, що такі дії відповідачки є протиправними, порушують її спадкові права.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд здійснити поділ спадкового майна між нею та відповідачкою в рівних частинах та визнати за нею право на частину спадкового майна: 1/4 частку коштів, що знаходились на рахунку ОСОБА_6 НОМЕР_1 у АТ «ПУМБ» та були витрачені відповідачкою в загальній сумі 71050 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 17762 грн. 50 коп. 1/4 частину коштів, що були витрачені відповідачкою; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму відсотків за користування чужими коштами -7541 грн. 31 коп. та стягнути понесені судові витрати 14711 грн. 20 коп., а саме 13500 грн. витрат на оплату правової допомоги адвоката та 1211 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_3 просив залишити без задоволення заявлені вимоги та стягнути 15000 грн. витрат на правову допомогу на користь відповідачки. Відзив мотивований тим, що після смерті спадкодавця за місцем роботи як єдиний член сім`ї спадкодавця його дружина ОСОБА_3 отримала заробітну плату, недоотриману за життя, компенсацію за невикористану відпустку, оплату за лікарняними, матеріальну допомогу на поховання та компенсацію витрат на підставі поданої нею заяви та розпоряджалась даними коштами. Картковий рахунок № НОМЕР_1 був зарплатним рахунком померлого ОСОБА_6 філія «Дельта-Лоцман» ДП АМПУ, позивач по справі не була зареєстрована та не проживала разом з батьком ОСОБА_6 , з покійним проживала лише дружина, відповідачка по справі. Оскільки члени сім`ї не визнаються спадкоємцями недоодержаних померлим соціальних коштів, слід визнати, що на них не поширюється дія норм, обов`язкових для спадкоємців, зокрема, у випадку, коли вони одночасно виступають спадкоємцями іншого майна спадкодавця, визнання їх негідними спадкоємцями за ст. 1224 ЦК України не тягне за собою анулювання права на одержання цих виплат. Вартість останніх не враховується при обчисленні розміру обов`язкової частки (ст. 1241 ЦК України). У разі призначення цих виплат спадкоємцям за заповітом право на їх спадкування виникне у таких спадкоємців лише за відсутності членів сім`ї спадкодавця, що висловили бажання їх одержати, право на одержання соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, не входить до складу спадщини.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишені без задоволення.

Рішення суд умотивовував тим, що позивачкою не підтверджено належними доказами, що суми, якими заволоділа відповідачка, не відносяться до заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, матеріали справи цього не підтверджують. Також позивачка не довела факт перебування у певному сімейно-правовому зв`язку із вказаною у законі особою, що виключає віднесення позивачки до кола «членів сім`ї» спадкодавця в даній справі за заявленими позовними вимогами.

Крім того, матеріали справи не містять підтвердження і позивачем не доведено, що вказані суми відносяться до вкладу спадкодавця, які могли передбачати правонаступництво шляхом спадкування за законом, крім сум, на які сторони вже отримали свідоцтво про право на спадщину за законом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Тимченко А.О. вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не спростовано, що після смерті спадкодавця всі документи, включаючи банківські та платіжні картки, знаходилися у її розпорядженні. Так, судом встановлено, що кошти, які були на рахунках, є спадковим майном, та на залишок коштів, які не зняла ОСОБА_3 позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину, а неотриманні за життя кошти, що належали померлому ОСОБА_7 . ОСОБА_3 отримала окремо на свій особистий рахунок. Але суд помилково вирішив, що кошти, які на час смерті вже були на рахунку померлого, також відносяться до коштів, які не були їм отриманні за життя. Більше того, представник позивачки заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції, оскільки кошти, що належали померлому ОСОБА_6 та не були їм отримані за життя, були перераховані ОСОБА_3 у грудні 2021 року - січні 2022 року, згідно її заяви на реквізити, що вона вказала у заяві, про що йдеться у відповіді філії « ОСОБА_8 » на запит адвоката Тимченко А.О., та встановлено у рішенні суду по справі № 487/1779/22 від 14 вересня 2022 року. Тобто усі виплати, що належали ОСОБА_6 за життя, але не були їм отримані, ОСОБА_3 отримала окремо відповідно до своєї заяви. Ті ж кошти, які знаходились на рахунку ОСОБА_6 на час його смерті, повинні включатися до спадкового майна, так як вони вважались вже їм отриманими. До того ж, суд вказує, що позивачем не підтверджено належними доказами, що суми, якими заволоділа відповідачка, не відносяться до заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, матеріали справи цього не підтверджують. Але позивачем надано витяг з банку, який підтверджує підстави зарахування коштів на рахунок ОСОБА_6 . Крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом позивачка отримала на залишок коштів, саме з того рахунку, з якого і знімала відповідачка до того часу, як картковий рахунок за заявою позивачки був заблокований.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону повною мірою не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Інгульським відділом ДРАЦС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який є батьком позивачки ОСОБА_2 (а.с. 8, 9).

Щодо майна померлого ОСОБА_6 16 грудня 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округа Іскрицькою Г.В. була відкрита спадкова справа № 72/2021, відповідно до матеріалів якої (а.с. 87-162) із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулися його дочка позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 , яка на день смерті перебувала у шлюбі із спадкодавцем.

До складу спадщина спадкодавця ОСОБА_6 увійшли, зокрема, грошові кошти, що знаходилися на рахунка: в Акціонерному товаристві комерційному банку «Приватбанк»: на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в сумі 2432,30грн., на депозитному рахунку № НОМЕР_4 в сумі 0,52 доларів США та в Акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк»: на поточному рахунку № НОМЕР_1 в сумі 322,66грн.; на поточному рахунку № НОМЕР_5 в сумі 15479,76 грн., що підтверджено довідками № 20.1.0.0./7-221017/9508, виданою ПАТ КБ «Приватбанк» 17 жовтня 2022 року, та №КНО07.8.7/1643БТ, виданою АТ «ПУМБ» 25 жовтня 2022 року (а.с. 132-133).

01 квітня 2024 року та 05 квітня 2024 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округа Іскрицька Г.В. видала позивачці та відповідачці як спадкоємцям померлого ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом, які зареєстровані в реєстрі за № 791 та № 844, на 1/2 частку у праві власності на грошові кошти, зокрема, в сумі 322 грн. 66 коп., які зберігаються в Акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» на поточному рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 142, 156).

Саме щодо розпорядження грошовими коштами, які були розміщені на вказаному поточному рахунку спадкодавця, виник спір, за вирішенням якого ОСОБА_2 звернулася до суду, вважаючи, що після смерті спадкодавця відповідачка безпідставно, в порушення прав позивачки використала частину коштів на свій власний розсуд.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. (стаття 1223 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Судом встановлено і таке не заперечується сторонами, що позивачка та відповідачка прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 у встановленому законом порядку.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивачка не довела, що була членом сім`ї спадкоємця, а спірні грошові кошти, якими розпорядилася на власний розсуд відповідачка, не відносяться до заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, матеріали справи цього не підтверджують, а тому, на його думку, спірні кошти, не увійшли до складу спадщини на підставі статті 1227 ЦК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим з наступних міркувань.

Відповідно до частини 1 статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 зробив наступний висновок.

Тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини.

Право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Аналіз положень статей 1218, 1220, 1227 ЦК України дає підстави для висновку, що право на отримання грошових сум заробітної плати та інших виплат, зазначених у статті 12127 ЦК України, виникає у членів сім`ї спадкодавця поза процедурою спадкування у зв`язку із смертю спадкодавця лише у випадку, коли спадкодавець не реалізував за життя належне йому право на отримання певних сум. В інших випадках, тобто коли спадкодавець за життя отримав грошові кошти, вони включаються до складу спадщини на загальних умовах.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , цей день є також днем відкриття спадщини. Тому до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 увійшло все майно, що належало йому на цей день, в тому числі грошові кошти, розміщені на належних спадкодавцю ОСОБА_6 рахунках.

Позивачка надала суду звіт по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку № НОМЕР_1 , власник рахунку ОСОБА_6 , який відкритий у Акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» (а.с. 20), відповідно до якого станом на 12 грудня 2021 року на рахунку ОСОБА_6 зберігалося 48456 грн. 16 коп., а станом на 31 грудня 2021 року 322 грн. 66 коп.

Тобто до складу спадщини ОСОБА_6 увійшло право на 1/2 частку суми в розмірі 48456 грн. 16 коп. (24228 грн. 08 коп.), які мали бути розподілені між спадкоємцями відповідно до визначених приватним нотаріусом у свідоцтвах про право на спадщину за законом частках по 1/2 частки кожній із спадкоємиць, що становить 12114 грн. 04 коп. Щодо спадкування 1/2 частки від права на 322 грн. 66 коп. (тобто частка позивачки становить 80 грн. 67 коп.) приватним нотаріусам сторонам видані свідоцтва про право на спадщину за законом.

Між тим, заявляючи вимоги про стягнення з відповідачки 17762 грн. 50 коп., позивачка вважала, що ця сума становить належну їй за правом спадкування після батька 1/4 частку коштів від витрачених відповідачкою за період з 12 по 14 грудня 2021 року (всього витрачено 71050 грн.).

Колегія судді вважає, що відсутні підстави для висновку, що до складу спадщини увійшли гроші в розмірі 71050 грн., як це стверджує позивачка.

Так аналіз зазначеного вище звіту банку про рух коштів по рахунку спадкодавця ОСОБА_6 , а також довідки від 15 травня 2024 року, вих. № 15-1/05-24, яка видана бухгалтером первинної профспілкової організації працівників філії «Дельта-лоцман» ДП «Адміністрація морських портів України» (а.с. 59), свідчить про те, що після відкриття спадщини відбулося поповнення рахунку, а саме: 14 грудня 2021 року в сумі 22806 грн. 90 коп. (виплата ППО працівників філії «Дельта- лоцман» ДП «АМПУ»), тобто грошові кошти надійшли від первинної профспілкової організації, в якій перебував ОСОБА_6 , в якості матеріальної допомоги на лікування.

Оскільки грошові кошти в сумі 22806 грн. 90 коп. були нараховані спадкодавцю за місцем роботи профспілковою організацією як допомога на лікування та належали останньому, але він не встиг їх отримати за життя, то вони підпадають під ознаки, визначені статтею 1227 ЦК України, а тому є підстави для того, що право на ці виплати має відповідачка як член сім`ї спадкодавця.

Тому до складу спадщини ОСОБА_6 з урахуванням визначеної у свідоцтвах про право на спадщину за законом суми слід включити 1/2 частку від 48133 грн. 50 коп. (48456,16-322,66), що становить 24066 грн. 75 коп., відповідно ОСОБА_2 мала отримати з цієї суми 12033 грн. 38 коп.

Однак, ОСОБА_3 , у розпорядженні якої на день відкриття спадщини перебувала банківська платіжна картка спадкодавця, без погодження із позивачкою ці кошти витратила на власний розсуд.

Такі обставини відповідачкою в суді першої інстанції не заперечувались.

Апеляційний суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предметом спору - це об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18, на яку посилався заявник у касаційній скарзі).

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективним

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, на які міститься посилання у касаційній скарзі).

Як убачається з позовної заяви, в обґрунтування підстав для стягнення як спадкового майна 17762 грн. 50 коп., ОСОБА_2 посилалась на безпідставне їх використання відповідачкою на власний розсуд. В якості правового обґрунтування позивачка зазначала в цій частині позовних виключно норми, що регулюють спадкові правовідносини.

Суд першої інстанції не звернув на це увагу і в порушення положень частини 1 статті 264 ЦПК України не дав оцінку тому, які правовідносини сторін випливають із таких обставин та якими нормами права вони регулюються.

З наведеного вище слідує, що позивачка, фактично, обґрунтовує вимоги про стягнення на її користь 17762 грн. 50 коп. тим, що відповідачка за її рахунок використала ці кошти, тоді як права на це не мала.

Подібні правовідносини врегульовані главою 83 ЦК України, положення якою і слід застосувати при вирішення даного спору.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини третьої статті 1212 ЦК України положенням глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом частини першої статті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Тобто власник може пред`явити кондикційну вимогу тільки тому, хто безпосередньо отримав від нього річ. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні по суті правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Оскільки відповідачка, яка є одним із спадкоємців майна ОСОБА_6 , розпорядилася частиною спадкового майна, яке належить іншій спадкоємиці позивачці, тобто безпідставно набула грошові кошти в сумі 12033 грн. 38 коп., є підстави для стягнення на користь останньої з ОСОБА_3 цієї суми.

За такого суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивачки 7541 грн. 31 коп. відсотків за користування чужими грошима.

Згідно із долученого до позовної заяви розрахунку (а.с. 12) вказана сума процентів за користування відповідачкою коштами (за період з12 по 13 грудня 2021 року 12062 грн. 50 коп., з 14 грудня 2021 року по 15 березня 2024 року 17762 грн. 50 коп.) розрахована позивачкою, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла на момент користування грошима.

В якості правового обґрунтування стягнення процентів у позовній заяві вказані статті 536 та 1214 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно із статтею 536 ЦК України в редакції, яка була чинною на день відкриття спадщини ОСОБА_6 , за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже як частина 2 статті 1214 ЦК України, так і статті 536 ЦК України передбачають право особи на отримання процентів у разі безпідставного користування її грошима, але не визначають розмір цих процентів, натомість відсилають до умов договору, закону або інших актів цивільного законодавства.

Жоден із актів цивільного законодавства не встановлює можливість нарахування процентів за користування безпідставно грошима на рівні облікової ставки, встановленої Національним банком України.

Натомість відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, яка регулює нарахування процентів за договором позики, передбачено якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, як зазначено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначено про те, що частина перша статті 1048 ЦК України не застосується для визначення розміру процентів у кондиційних правовідносинах.

З інших підстав позивачка вимоги про стягнення процентів за користування її коштами з відповідачки не заявляла, тому в цій частині позову слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, та неправильно застосував норми матеріального права, порушив вимоги процесуального закону, в силу вимог пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду належить скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов в частині стягнення грошової суми в порядку спадкування за законом задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивачки 12033 грн. 38 коп., у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими грошима відмовити.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги задоволені на 48,13% (12033 грн. 38 коп. грн.:(1772,5 грн.+7541,31 грн.):100%), наявні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачкою в суд першої та апеляційної інстанцій, які в цій справі покладаються на сторони пропорційно з огляду на часткове задоволення позовних вимог.

Так, при зверненні до суду з позовною заявою позивачка сплатила 1211 грн. 20 коп. судового збору (а.с 22), при поданні апеляційної скарги 1816 грн. 50 коп. (а.с. 183) відповідно до ставок судового збору, які визначені пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», та положень частини 3 цієї статті.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

У позовній заяві позивачка також просила стягнути з відповідачки, крім судового збору, 13500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надавши копію договору про надання правничої допомоги, укладеного 22 січня 2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Тимченко А.О. (а.с. 14), розрахунок наданих адвокатом послуг акт прийому-передачі робіт (наданих послуг) від 09 квітня 2024 року (а.с. 18), в якому зазначено також про оплату цих послуг, крім того в уточненій позовній заяви викладений розмір очікуваних витрат позивачки на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 8500 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечень щодо співмірності вказаного позивачкою розміру витрат на правову допомогу обсягу та складності виконаної адвокатом роботи не викладала.

Натомість колегія суддів з огляду на те, що справа, яка переглядається, не відноситься до складних, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, обсягу фактично виконаної адвокатом Тимченко А.О. роботи із представництва позивачки в суді першої інстанції, зокрема змісту та обсягу складених нею документів по суті справи (позовна заява на 4 аркушах та відповіді на відзив на 1 аркуші), розгляду справи за відсутності сторін та їх представників, які надали заяви про розгляд справи без їх участі, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшла висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачки до 8000 грн.

З огляду на часткове задоволення позову за наслідками перегляду справи апеляційним судом позивачка має право на компенсацію 5307 грн. 63 коп. (1211 грн. 20 коп.+1816 грн. 50 коп. + 8000 грн.) 48,13%) судових витрат.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , яка підписана її представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицька Ганна Василівна, про поділ спадкового майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , проживає в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , 12114 грн. 01 коп. спадкових коштів та 5307 грн. 63 коп. компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________________

Повний текст постанови складений 11 вересня 2024 року