Справа №491/897/24
Провадження № 2/491/371/42
УХВАЛА

20 листопада 2024 року м. Ананьїв

Суддя Ананьївського районного суду Одеської області, Желясков О.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат, Андрусь Андрій Анатолійович, до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат, ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

30 жовтня 2024 року суд постановив ухвалу, згідно якої залишив позовну заяву без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення ухвали. Копію ухвали суду про залишення заяви без руху, з урахуванням положень ч. 6 ст.272 ЦПК України, представник позивача отримав 31 жовтня 2024 року. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа.

19 листопада 2024 року на адресу суду поштовим відправленням від представника позивача надійшла уточнена позовна заява.

Вивчивши заяву, судом встановлено, що ухвала суду від 30 жовтня 2024 року про залишення заяви без руху представником позивача виконана не в повному обсязі. У поданій заяві було усунено недоліки лише в частині порушення вимог ч. 5 ст. 95, п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, зазначивши, що «В зв`язку з вищевикладеним, представник позивача повідомляє, що у позивача мається лише копія Договору дарування від 05.08.2022, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 3459, так як оригінал на теперішній час втрачено. Другий примірник зберігається в справах нотаріальної контори.».

В іншій частині ухвала суду про залишення заяви без руху представником позивача не була виконана, а саме,враховуючи надходження позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат, ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним до суду поштовим відправленням, стороною позивача в порушення вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України не додано до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

З цього приводу представником позивача лише зазначено «Крім того, представник позивача підтверджує той факт, що відповідач отримав позов та додатки до нього в повному обсязі.». Водночас суд звертає увагу, що будь-яких доказів, що відповідачка, ОСОБА_2 , отримала зазначені представником позивача документи, не надано.

Отже вимоги ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року сторона позивача не виконала.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року, закріплено, що кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини слід брати до уваги те, що реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року (Judgement of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France).

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства (Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975 року, Osman v. the United Kingdom від 28.10.1998 року, та Kreuz v. Poland від 19.06.2001 року). Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

За змістом ч. 1 ст. 185 ЦПК України, якщо позовна заява подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, суддя постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Оскільки сторона позивача не усунула недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заяву слід визнати неподаною і повернути.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат, ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що у відповідності до положень ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду згідно ч. 2 ст. 261 ЦПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи в порядку, встановленому ст. 272 ЦПК України.

Суддя Желясков О.О.

Ухвала суду набрала законної сили "_____"____________________20____року.

Оригінал ухвали суду знаходиться в матеріалах справи № 491/897/24 Ананьївського районного суду Одеської області.