Провадження № 22-ц/802/916/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю заявника ОСОБА_1 ,

редставника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Виконавчий комітет Луцької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 16 липня 2024 року звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву мотивує тим, що він перебував у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_4 Дочка проживає разом з ним, оскільки матір не бажає займатися її вихованням та утриманням, дитина знаходиться на його повному утриманні та вихованні. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 04 грудня 2019 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з ним. ОСОБА_3 не сплачує аліменти на утримання дочки. Судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Просив встановити факт, що він ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини без участі матері не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України. З вимоги, з якою заявник звернувся до суду, вбачається спір про право, оскільки факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.

Заявник ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу суду. Вважає її необґрунтованою, такою, що прийнята на основі неповно з`ясованих обставин справи та неправильно наданій оцінці доказам, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Суд повинен був зупинити провадження в цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22 , правовідносини у якій є подібними. Встановлення юридичного факту йому необхідне з метою захисту прав та інтересів його дитини та його прав як батька дитини, на даний час інший порядок встановлення процесуальним законом не передбачений. Суд не вказав, до кого виникає спір про право, в чому він полягає, неправильно застосував положення частини 4 статті 315 ЦПК України. Заінтересованих осіб не вказано, а тому обставини, що можуть свідчити про наявність спору про право, повинні встановлюватись судом першої інстанції під час розгляду справи. Висновок про відмову у відкритті провадження у справі є передчасним. Просив ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2024 року в цій справі скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримали з викладених у ній підстав.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на нормах процесуального права та обставинах справи.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

Заявник ОСОБА_1 зазначив, що метою встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком є реалізація ним права на відстрочку від призову на військову службу, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Право на отримання відстрочки не є особистим немайновим правом особи, оскільки згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», повноваженнями у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації наділені Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України та інші органи виконавчої влади. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені заявником вимоги не є вимогами, які спрямовані на захист, виникнення, зміну чи припинення особистих чи немайнових прав самого заявника, а тому такі не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження.

При цьому, необхідно звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з огляду на обставини справи зробив обґрунтований висновок про те, що з вимоги, з якою заявник звернувся до суду, вбачається спір про право, оскільки факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав або інше.

Так, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і у цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

В заяві ОСОБА_1 посилається на невиконання матір`ю ОСОБА_3 її батьківських обов`язків, що підлягає доведенню в судовому засіданні, та, відповідно до вимог статті 155 СК України, може мати для неї негативні наслідки у вигляді притягнення до відповідальності, що суттєво впливатиме на її права та обов`язки в подальшому, а тому містить ознаки спірності правовідносин.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 27 лютого 2024 року в справі № 196/1326/23 під час розгляду касаційної скарги в справі за заявою заявника про встановлення факту спільного проживання батька та дитини неповною сім`єю, встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, зазначивши, що згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених заявником вимог в порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право, який виникає із сімейних правовідносин та має розглядатися в позовному провадженні.

Отже, виходячи з встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є пов`язаними із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Встановлене спростовує доводи апелянта про те, що чинним законодавством не передбачений інший порядок вирішення та встановлення даного факту, оскільки нормами Сімейного кодексу України визначено порядок вирішення спору щодо проживання та утримання дитини.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Жоден нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22, колегія суддів відхиляє, оскільки зупинення провадження у справі на підставі пункту 10 частини 1 статті 252 ЦПК України є правом, а не обов`язком суду. В свою чергу, заявник у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не зазначав про прийняття та призначення Великою Палатою Верховного Суду до розгляду справи № 201/5972/22, правовідносини у якій є подібними, клопотань про зупинення провадження у справі не заявляв. Вирішення питання про зупинення провадження у справі здійснюється після його відкриття. У справі, що переглядається, суд першої інстанції до стадії розгляду справи не переходив.

Суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі у порядку, визначеному частиною четвертою статті 315 ЦПК України та не перейшов до стадії розгляду справи, оскільки він, не вдаючись до оцінки обставин справи та доказів, встановив наявність у цій справі спору про право.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Порушень судом першої інстанції норм процесуального права не встановлено.

Ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2024 року постанвлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді