Провадження № 22-ц/801/1441/2024, № 22-ц/801/1440/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 рокуСправа № 127/22857/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/22857/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Клюцука Віталія Петровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2024 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року, ухвалені у складі судді Гуменюка К. П., -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що 05.10.1985 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою ОСОБА_3 у Великорусавській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, про що було зроблено актовий запис № 13. На час реєстрації шлюбу прізвище позивача було « ОСОБА_4 », а прізвище відповідачки - « ОСОБА_5 ».

04.04.2014 року за позовом позивача до відповідача заочним рішенням Вінницького міського суду шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний.

22.06.2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/4222/14-ц визнано сумісною спільною власністю ОСОБА_6 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , як майно яке було придбане під час шлюбу.

Однак, позивач зазначає про те, що відповідачка категорично відмовляється надати позивачу доступ до вказаної квартири в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно користуватись та розпоряджатись нею. Відповідачка відмовляється в добровільному порядку виділити частки в натурі у квартирі, щоб позивач мав можливість оформити на неї право власності згідно діючого законодавства. Відповідачка відмовляється в наданні позивачу будь-яких документів на спірну квартиру. Відповідач відмовляється надати позивачу ключі від вхідних дверей квартири, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом. 3 даного питання в позивача з відповідачем постійні конфлікти, оскільки вони не можуть вирішити спір щодо користування даною квартирою, співвласником якої є позивач.

Таким чином, враховуючи те, що на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2016 року позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 та те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в розпорядженні/користуванні часткою даної квартири, а відтак порушуються його законні права, передбачені ст. 319 ЦК України.

З підстав зазначених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2024року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. Решту витрат на професійну правничу допомогу залишено за ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Клюцука Віталія Петровича просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року. Зазначив, що оскаржувані рішення суду прийняті із недотриманням норм процесуального права та неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7 адвокат Кугутюк Олександр Васильович просить скасувати рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2024року та ухвалите нове рішення, яким просив позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі .

В апеляційній скарзі зазначив, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції при ухваленні рушення поверхнево підійшов до розгляду даної справи, не з`ясував всіх обставин справи, повністю проігнорував доводи позивача, не дав обґрунтування належності та достатності доказам, які були надані позивачем та відповідачем.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити, на підставі доводів, які викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_9 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення та додаткове першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг на рішення суду і на додаткове рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що 26 липня 2002 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, зі змісту якого вбачається, що продавець продав, а покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_2 , що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літерою «А», цегляному, 1969 року побудови, загальною житловою площею 1601,8 кв.м., розташованому в АДРЕСА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2016 року, визнано сумісною спільною власністю ОСОБА_6 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , як майно яке було придбане під час шлюбу (а.с. 8-9).

Однак, як зазначено позивачем, відповідач категорично відмовляється надати йому доступ до вказаної квартири в добровільному порядку, у зв`язку із чим останній позбавлений можливості вільно користуватись та розпоряджатись квартирою, відмовляється виділити частки в натурі у квартирі та надати позивачу документи на спірну квартиру та ключі від вхідних дверей від останньої, чим чинить перешкоди в користуванні житлом, що стало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Проте, позивачем не доведено в судовому засіданні та не надано до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, відмовляється надати доступ до квартири та надати позивачу ключі від вхідних дверей даної квартири.

В матеріалах справи відсутні також заяви позивача до правоохоронних органів щодо вчинення будь-яких перешкод з боку відповідача до його майна, рішення або результати розгляду заяв позивача, що подані в правоохоронні органи, які б свідчили про наявність умисних дій відповідача.

Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також позивачем не доведено, що існує реальна небезпека порушення його права власності з боку відповідача.

Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалюючи додаткове судове рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із матеріалів справи, у тому числі із рішення суду про відмову у задоволенні позову та документального підтвердження витрат, понесених відповідачем, на правову допомогу і їх розрахунок.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Такі висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими.

Надані до апеляційної скарги докази про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у позивача відсутні доводи, про неможливість вчасно подати такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Так, у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20) зроблено висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, передбачає наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії.

Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зробив висновок, що неіснування певних доказів на момент постановлення рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції таких додаткових доказів незалежно від інших причин неподання позивачем таких доказів до суду. Навпаки саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Інші доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Клюцука Віталія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник