Справа № 463/5308/22
Провадження № 2/463/558/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мармаша В.Я.,

з участю секретаря судових засідань Гавц О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

25.07.2022 ОСОБА_1 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова із позовом до російської федерації у якому з урахуванням уточнень просила відшкодувати завдану їй майнову шкоду у розмірі 577 500, 00 грн та компенсувати моральну шкоду в розмірі 1 430 000, 00 грн.

Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова від 01.11.2022 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даного позову проводити за правилами загального позовного провадження.

У листопаді 2022 року позивач подала до суду клопотання, у якому просила замінити зазначеного як неналежного відповідача на іншого державу Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, яке ухвалою суду від 29.11.2022 задоволено.

До закінчення підготовчого провадження ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 3 952 755,00 гривень (три мільйона дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять грн. 00 коп.), яка була прийнята до розгляду судом та долучена до матеріалів справи.

Інша особа, ОСОБА_2 , у листопаді 2022 року звернувся до суду із заявою про вступ у справу, як третя особа з позовом до російської федерації, у якому просив відшкодувати завдану йому майнову шкоду у розмірі 2 782 500, 00 грн та компенсувати моральну шкоду в розмірі 1 430 000, 00 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.11.2022 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Відмовлено в прийнятті позову ОСОБА_2 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування шкоди.

Зазначена ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 29.11.2022, яку оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , була скасована постановою Львівського апеляційного суду від 13.11.2023 та Львівським апеляційним судом вирішено справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

У зв`язку з цим з Львівського апеляційного суду до Личаківського районного суду м. Львова надійшла зазначена вище цивільна справа. Автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Мармаша В.Я.

Ухвалою судді від 13.12.2023 позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди прийнято до розгляду та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 07.02.2024 року судом було відмовлено у прийняті позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування шкоди, роз`яснено ОСОБА_2 право на звернення до суду із самостійним позовом в загальному порядку, а також закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

До закінчення підготовчого провадження ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 3 952 755,00 гривень (три мільйона дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят п`ять грн. 00 коп.), яка була прийнята до розгляду судом та долучена до матеріалів справи.

Інша особа, ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про вступ у справу, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у якому просив відшкодувати завдану йому майнову шкоду у розмірі 11 841 560,00 грн та компенсувати моральну шкоду в розмірі 1 496 000,00 грн.

21.02.2024 від представника відповідача Державної казначейської служби України на адресу суду надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених у ньому.

26.02.2024 від представника відповідача Кабінету Міністрів України на адресу суду надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених у ньому.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15.04.2024 року ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 07 лютого 2024 року скасовано і направлено справу до згаданого суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвалою суду від 14.05.2024 прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - повернуто до стадії підготовчого провадження, у зв`язку з чим призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

13.06.2024 від представника відповідача Кабінету Міністрів України на адресу суду надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову третьої особи з мотивів та підстав, викладених у ньому.

01.07.2024 від позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення, у яких остання просила при розгляді справи врахувати пріоритет спеціальних норм матеріального права, спрямованих на реалізацію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та наведену судову практику.

01.07.2024 від третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на адресу суду надійшли пояснення, у яких останній просив при розгляді справи врахувати пріоритет спеціальних норм матеріального права, спрямованих на реалізацію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та наведену судову практику.

Ухвалою суду від 11.07.2024 закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті.

04.11.2024 від ОСОБА_1 в судове засідання надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

04.11.2024 від ОСОБА_2 в судове засідання надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

07.11.2024 від представника відповідача - Кабінету Міністрів України в судове засідання надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача - Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явився, про дату, час та розгляд судового розгляду був повідомлений належним чином.

У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову та позову третьої особи слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у розмірі належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6402968 від 03.02.2005.

Зокрема, ОСОБА_2 на праві власності належить:

-Квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2012, копією витягу з Державного реєстру правочинів № 1181086 від 04.04.2012, витягу про Державну реєстрацію прав № 33899363 від 20.04.2012;

-Нежитлове приміщення гараж-бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджуються копією біржового контракту № 3-52 від 08.12.1998.

В обґрунтування позовних вимог останні посилаються на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації порушено їх майнові права, права на використання та розпорядження власним майном у період з березня 2014 року по теперішній час.

Також, останні вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати додаткові джерела допомоги на найм житла, оскільки порушено їх законні права, а тому останнім одночасно спричинено суттєву моральну шкоду.

Відповідно до довідки від 04.05.2017 №4020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою в м.Маріуполь Донецької області.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2022 у справі №463/14864/21 було встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької одласті України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією.

Відповідно до довідки від 28.12.2016 №8415 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою в м.Київ.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає в особи, в тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року в справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету рф у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету рф позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет рф не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету рф є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року в справі № 233/2082/21 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки шкода, про відшкодування якої заявлено позовні вимоги, та виконання державою Україна своїх обов`язків щодо гарантування прав і свобод громадян не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

За завдання моральних та матеріальних збитків позивачу не може бути відповідальною Україна, оскільки позивач постраждав від дій рф.

У постанові від 08 лютого 2023 року в справі № 423/847/20 Верховний Суд зазначив, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі в справі співвідповідачів.

Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Таким чином, суд як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним із власної ініціативи.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), в якій зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Всупереч наведеним нормам та висновкам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлено позов про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні, не безпосередньо до російської федерації, а до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, а також позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 18.11.2024.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ;

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ;

відповідач: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Код ЄДРПОУ відсутній, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2;

відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Код , м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Суддя: Мармаш В. Я.