ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5609/24 Справа № 214/8910/20 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В.М. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №214/8910/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року,

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що 24 липня 2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу квартири був укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 1124.

Договір купівлі продажу був зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №110.

Квартиру позивач купувала щоб мешкати в ній та користуватись квартирою на власний розсуд.

На час укладення договору купівлі-продажу в спірній квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_2 .

Продавець ОСОБА_4 запевнила позивача, що її колишній чоловік не буде мешкати в спірній квартирі. Однак, отримавши у власність квартиру та ключі від квартири, позивач не змогла користуватися належним їй майном, оскільки зареєстрований у квартирі колишній чоловік продавця ОСОБА_2 в категоричній формі відмовився покидати помешкання.

Позивач наполягала на тому, що відповідач по справі незаконно займає належне їй житло, та порушує її право власності у зв`язку з чим вона змушена звернутись за захистом своїх прав до суду.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні нею, ОСОБА_1 , власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

У червні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що 24 липня 2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований у державному реєстрі речових прав не нерухоме майно.

ОСОБА_2 , як заінтересована особа, вважає даний правочин недійсним внаслідок його фіктивності з наступних підстав.

В обґрунтування позову зазначає, що з ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року. Трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана ними в період шлюбу 15 листопада 2011 року для сумісного проживання із залученням також його коштів, в особисту приватну власність ОСОБА_3 за домовленості між ними, з метою того, що його діти не матимуть права на спадщину після нього, а він матиме право на проживання в квартирі до дожиття.

З 2012 року в квартирі був виконаний капітальний ремонт, в тому числі за його кошти, та за рахунок його праці, вартість тільки ремонтних робіт без урахування будівельних матеріалів, сантехніки, монтажу балкону становила 228 846 гривень.

19 грудня 2019 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу їх шлюб було розірвано. Після винесення рішення суду про розлучення, він продовжував проживати в спірній квартирі, його права на житло не порушувались.

Зауважував на тому, що ОСОБА_1 з ним добре знайома, є близькою подругою ОСОБА_3 , підтримувала з нею тісний зв`язок, допомагала їх сім`ї в отриманні коштів на ведення бізнесу. Деякий час вони спілкувались сім`ями, бували в гостях один одного. Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є сторонньою особою як «покупець», та була освідомленою щодо його права на проживання в квартирі, як і про наміри ОСОБА_3 позбутися його.

Станом на вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_1 була забезпечена житлом, у м. Кривому Розі мала дві квартири по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з реєстру прав на нерухоме майно.

Оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вчинений 24 липня 2019 року, до винесення рішення про розірвання шлюбу 19 грудня 2019 року. Про його існування йому стало відомо у грудні 2019 року, внаслідок звернення до суду ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Незалежно від розлучення, він, як член сім`ї власника житла, має право на користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 , та не мав наміру його залишати, що унеможливлювало ОСОБА_5 позбавити його цього права.

Наполягає на тому, що оспорюваний ним договір купівлі - продажу спірної квартири був вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , обидві діяли умисно для досягнення мети позбавити його цього права та виселити з квартири.

При укладенні оспорюваного правочину, воля сторін відповідала їх зовнішньому прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Так, квартира АДРЕСА_1 фактично не була передана ОСОБА_1 як покупцю 24 липня 2019 року у відповідності до п. 3.1.1 договору, оскільки він й ОСОБА_3 , на час укладання правочину проживали разом в одній квартирі, вони підтримували стосунки як подружжя, шлюб між ними не було розірвано.

ОСОБА_1 особисто, як новий власник, не зверталась до нього з приводу звільнення квартири або вселення в квартиру з членами сім`ї.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним, відповідно до ст. 234 ЦК України.

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., від 24.07.2019 року, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Кульбіда Є.М., реєстраційний номер нерухомого майна з Державного реєстру прав на нерухоме майно 110, з поверненням сторін до первісного стану.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 , задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та таємно від апелянта.

Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 надано сервітут право користування житловим приміщенням квартири і це право не обмежено строком чи іншими умовами. ОСОБА_1 здійснила придбання квартири зі встановленим договором обтяженням, погодилась з цією умовою, про що свідчить підпис ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу спірної квартири. При цьому ОСОБА_2 був зареєстрований в спірній квартирі на відповідних законних підставах, а не внаслідок самовільного проживання в ній.

Апелянт зауважує на тому, що ОСОБА_1 була обізнана про те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для сумісного проживання та потреб сім`ї, обізнана про те, що в квартирі був виконаний капітальний ремонт, вартість якого склала 228 846 гривень.

Зауважує на тому, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року по справі № 214/6184/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою встановлено що дії сторін за договором купівлі-продажу від 24 липня 2019 року щодо передачі ОСОБА_3 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом.

Також апелянт наголошує на тому, що суд не врахував обставини, за яких відбувся правочин, час його укладення та мету його учасників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є близькими подругами та мали протиправну мету.

Суд не надав об`єктивної неупередженої оцінки доказам за зустрічним позовом, встановленим фактам, що свідчать про ознаки фіктивності правочину, не надав оцінки узгодженим діям учасників правочину, що були направлені на позбавлення ОСОБА_2 житла.

Апелянт наголошує на тому, що при укладанні оспорюваного правочину, воля сторін відповідала зовнішньому ix прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки квартира АДРЕСА_1 фактично не була передана ОСОБА_1 як покупцю 24 липня 2019 року у відповідності до п. 3.1.1 договору, оскільки він і ОСОБА_3 , на час укладання правочину проживали разом в одній квартирі, вони підтримували стосунки як подружжя, шлюб між ними не було розірвано.

Правочин вчинено між сторонами з приховуванням справжніх намірів учасників. Волевиявлення обох сторін не збігається з їх внутрішньою волею. При зверненні до суду ОСОБА_1 діяла через представника, а згодом від її імені стала діяти ОСОБА_3 , посилаючись на довіреність, що свідчить про скерованість дій, єдність умислу обох сторін направлений на припинення його права на користування житловим приміщенням та виселення.

ОСОБА_1 самоусунулась, не проявляла активності як новий «власник», не намагається витребування майна з чужого незаконного володіння, здійснити реєстрацію у спірній квартирі, вселитись в квартиру в судовому порядку.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції були безпідставно встановлені обставини, які не стосуються предмету даного спору, зокрема те, що ОСОБА_3 за особисті кошти придбала спірну квартиру, тому висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира беззаперечно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 є передчасним і виходить за межі пред`явлених позовів та предмету доказування.

Також вказує, що ОСОБА_3 не мала достатніх коштів на придбання спірної квартири, квартира була придбана за кошти апелянта та його матері, а право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 за домовленості між ними, з метою того, що його діти не матимуть права на спадщину після нього, а він матиме право на проживання в квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечує проти її задоволення та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 заперечує проти її задоволення та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2011 року, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 грудня 2019 року.

ОСОБА_2 у період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2013 року доходів не мав, що вбачається з відповіді. (а.с.82)

ОСОБА_3 15 листопада 2011 року придбала у приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана ОСОБА_3 15 листопада 2011 року у період шлюбу з ОСОБА_2 , за письмовою згодою останнього, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В. При оформленні договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 подав заяву, в якій зазначив, що йому відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 набувається ОСОБА_3 у приватну особисту власність. Зазначені обставини встановлені договором (том 1 а.с.10-13), заявою (том 2 а.с.3).

ОСОБА_3 , маючі боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , добровільно вирішила ці зобов`язання погасити, в тому числі, шляхом продажу останній належної їй на праві особистої власності квартири АДРЕСА_1 , що встановлено поясненнями ОСОБА_1 , викладеними у додаткових поясненнях від 21 лютого 2024 року.

Зазначена обставина узгоджується з поясненнями ОСОБА_2 , викладеними ним у зустрічній позовній заяві, з яких вбачається, що ОСОБА_1 допомагала їх з ОСОБА_3 сім`ї в отриманні коштів на ведення бізнесу.

24 липня 2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області (том 1 а.с.10-13).

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором (том 1 а.с.10-13), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 14).

На час укладання договору купівлі-продажу в спірній квартирі був зареєстрований колишній чоловік продавця ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Відповідно п. 3.1.5 договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, продавець зобов`язується не пізніше 31 липня 2019 року зняти з реєстраційного обліку всіх заінтересованих осіб та звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку.

Позивачка ОСОБА_1 у грудні 2020 року двічі письмово, шляхом направлення поштою, зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією виселитися зі спірної квартири, оскільки мала намір провести ремонт та заселитись до квартири зі своєю сім`єю. Дані пропозиції були повернуті ОСОБА_1 без вручення ОСОБА_2 у зв`язку з його відсутністю за адресою місця реєстрації (том 1 а.с.16-17, 18-19).

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 незаконно займає належне їй житло, та порушує її право власності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу, позбавлена можливості користуватись своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає в квартирі, тому порушення прав ОСОБА_1 підлягають захисту в обраний нею спосіб, а саме шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 з належної позивачці на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно ч. 3 ст. 116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В даному випадку позивачка, як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виснвоку про те, що право позивачки ОСОБА_1 , як нового власника спірної житлової квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачці на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.

Право власника, в тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час є беззаперечним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно ч.2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, право користування ОСОБА_2 спірною квартирою виникло як у члена сім`ї власника житла, у зв`язку з перебуванням в особистій приватній власності його дружини ОСОБА_3 спірного нерухомого майна.

Оскільки сервітут припинений в силу закону, тобто відпали підстави його встановлення, то для вирішення цієї справи, у суду відсутні підстави для вирішення питання про його припинення. Крім того, вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України не зобов`язують суд вирішувати питання про його припинення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19), вказано, що найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач проживає в спірній квартирі, чим обмежує право позивачки користуватися цією належною їй на праві власності квартирою. Будь-яких законних підстав, які б надавали відповідачу право користуватися цією квартирою не існує, тому виселення ОСОБА_2 є співмірним з метою позивачки ОСОБА_1 отримати право на безперешкодне, без обмежень з боку відповідача, користування своєю власністю, тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , як новий власник, яка придбала спірну квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі - продажу, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач самовільно проживає у квартирі, тому порушення прав ОСОБА_1 підлягають захисту в обраний нею спосіб, а саме шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачці на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була придбана ним та ОСОБА_3 , зокрема і за його кошти та в спірній квартирі за їх спільні кошти було зроблено капітальний ремонт вартістю 228 846 гривень. Посилався на те, вказаний правочин є фіктивним, вчиненим продавцем ОСОБА_3 з покупцем ОСОБА_1 , які мають дружні стосунки одна з одною та діяли умисно, з метою позбавлення ОСОБА_2 про що свідчить той факт, що спірна квартра фактично не була передана ОСОБА_1 , як покупцю, 24 липня 2019 року.

Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що жодних порушень посвідченого 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 між ОСОБА_1 (покупцем) та ОСОБА_7 (продавцем) судом виявлено не було, крім того ОСОБА_2 , на підтвердження заявлених вимог, не надано суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складенні чи посвідченні, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260 цс 19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19 викладено правовий висновок відповідно до якого у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові від 31липня 2019 року у справі № 910/13042/18 та у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 904/4514/18 Верховний Суд вказував, що звертаючись з позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору доручення з підстав його фіктивності, позивач зобов`язаний довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 910/15721/18 міститься правовий висновок про те, що фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Основною ознакою фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін, та відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня спрямованість на встановлення, припинення або іншу зміну цивільних правовідносин. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові від 27 квітня 2020 року у справі № 362/5764/17 Верховний Суд зазначав, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 29 квітня 2011 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , шлюб розірваний 19 грудня 2019 року.

15 листопада 2011 року ОСОБА_3 , за особисті кошти, придбала спірну квартиру по АДРЕСА_3 та у зв`язку з тим, що квартира була набута в шлюбі з ОСОБА_2 , то останній у нотаріуса написав відповідну заяву, та не вказував, що квартира є спільним майном подружжя.

При цьому суд, першої інстанції, надаючи оцінку поясненням ОСОБА_2 щодо передачі грошей ОСОБА_3 по розписці, дійшов обґрунтованого висновку про недостовірність таких пояснень, крім цього поясненнями свідка ОСОБА_8 було встановлено, що у ОСОБА_2 в розпорядженні були чисті аркуші з підписами ОСОБА_3 .

Також судом першої інстанції надано оцінку тому, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 не зазначає про факт передачі своїх грошей для придбання спірної квартири та не ставить питання про визнання недійсним оспорюваного ним договору купівлі-продажу з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення оспорюваного ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , була зареєстрована на праві власності за покупцем ОСОБА_1 .

Таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року право власності на спірну квартиру перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за ОСОБА_1 . Тобто, передбачені договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали.

Також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , після набуття права власності на спірну квартиру, двічі зверталась письмово до ОСОБА_2 з пропозицією виселитися з квартири, з метою проведення ремонту та вселення у квартиру зі своєю сім`єю. Зазначені дії також свідчать, що остання мала дійсний намір вселитися у придбане нею житло з сім`єю.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки на підтвердження заявлених вимог, останнім не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення вимог чинного законодавства при складенні чи посвідченні оспорюваного ним договору купівлі-продажу, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та таємно від апелянта, оскільки, відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тому в даному випадку ОСОБА_3 , як власник квартири АДРЕСА_1 , мала право на її відчуження незалежно від волі її чоловіка ОСОБА_2 .

Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуванного рішення доводи апеляційної скарги про те, що згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 надано сервітут - право користування житловим приміщенням квартири і це право не обмежено строком чи іншими умовами. ОСОБА_1 здійснила придбання квартири зі встановленим договором обтяженням, погодилась з цією умовою, про що свідчить підпис ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу спірної квартири. При цьому ОСОБА_2 був зареєстрований в спірній квартирі на відповідних законних підставах, а не внаслідок самовільного проживання в ній, оскільки як вбачається із матеріалів справи, право користування ОСОБА_2 спірною квартирою виникло у останнього, як члена сім`ї власника житла, у зв`язку з перебуванням в особистій приватній власності його дружини ОСОБА_3 спірного нерухомого майна.

Відповідно частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 розірвано, тому право ОСОБА_9 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 була обізнана про те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для сумісного проживання та потреб сім`ї, обізнана про те, що в квартирі був виконаний капітальний ремонт, вартість якого склала 228 846 гривень не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки є припущеннями апелянта.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року по справі №214/6184/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю, визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою встановлено що дії сторін за договором купівлі-продажу від 24 липня 2019 року щодо передачі ОСОБА_3 права власності на квартиру ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та спрямовані на позбавлення його права користування житлом, відхиляються колегією суддів апеляційного суду, оскільки підставами позову по цивільній справі, за якою ухвалено зазначене рішення, було порушення права ОСОБА_1 на користування власністю. По справі ж, що розглядається, підставою позову зазначено, крім того, припинення сервітуту.

Крім цього, апеляційний суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , при укладенні оспорюваного ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири, діяли з метою позбавлення останнього права користування цією квартирою

Разом з тим, на користь бажання ОСОБА_1 реально набути право на спірну квартиру свідчить та обставина, що ОСОБА_1 зверталась з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила з метою захисту своїх прав розірвати договір купівлі-продажу квартири, стягнути грошові кошти, при цьому така вимога виключається, якщо б ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діяли узгоджено, з метою позбавлення ОСОБА_2 права користуватися квартирою.

Наведеним вище спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому ix прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.

Той факт, що квартира АДРЕСА_1 фактично не була передана ОСОБА_1 як покупцю 24 липня 2019 року, у відповідності до п. 3.1.1 договору, оскільки він і ОСОБА_3 , на час укладення правочину проживали разом в одній квартирі, вони підтримували стосунки як подружжя, шлюб між ними не було розірвано, не свідчиь про те, що ОСОБА_3 , як власник, не могла розпорядитися належною їй квартирою.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що при зверненні до суду ОСОБА_1 діяла через представника, а згодом від її імені стала діяти ОСОБА_3 , та на те, що ОСОБА_1 самоусунулась, не проявляла активності як новий «власник», не намагається витребування майна з чужого незаконного володіння, здійснити реєстрацію у спірній квартирі, вселитись в квартиру у судовому порядку не можуть свідчити належним та допустимим доказом на підтвердження того, що оспорюваний правочин вчинено між сторонами з приховуванням справжніх намірів учасників.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були безпідставно встановлені обставини, які не стосуються предмету даного спору, зокрема те, що ОСОБА_3 за особисті кошти придбала спірну квартиру, тому висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира беззаперечно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 є передчасним і виходить за межі пред`явлених позовів та предмету доказування, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 15 листопада 2011 року придбала у приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана ОСОБА_3 15 листопада 2011 року у період шлюбу з ОСОБА_2 , за письмовою згодою останнього, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В.

При оформленні договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 подав заяву, в якій зазначив, що йому відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 набувається ОСОБА_3 у приватну особисту власність. Зазначені обставини встановлені договором (том 1 а.с.10-13), заявою (том 2 а.с.3).

При цьому ОСОБА_2 , в даному випадку, не порушується питання щодо розірвання оспорюваного ним договору купівлі-продажу спірної квартири з тих підстав що вона є спільною сумісною власністю подружжя та була придбана на спільні кошти подружжя.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не мала достатніх коштів на придбання спірної квартири, квартира була придбана за кошти апелянта та його матері, а право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 за домовленості між ними, з метою того, що його діти не матимуть права на спадщину після нього, а він матиме право на проживання в квартирі, оскільки вказані обставини не були предметом даного спору, оскільки з наведених підстав ОСОБА_2 позовні вимоги не заявлялись.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста