ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4282/24 Справа № 237/4508/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходько В.А., Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 237/4508/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 16 січня 2024 року, яке ухвалено суддею Приходченко В.А.у місті Кураховому Донецької області (відомості щодо дати складання повного удового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками відповідача ОСОБА_3 Основним та єдиним джерелом доходу у позивачів є пенсія за віком, але цих коштів не вистачає для купівлі ліків, харчів, вугілля для опалення будівлі та сплати комунальних послуг.

Відповідач працює на ПрАТ Шахтоуправління «Покровське», має стабільний дохід, але матеріальної допомоги батькам не надає.

Також, у позивачів є повнолітня донька ОСОБА_4 , яка навчається, свого заробітку не має, проте всіляко допомагає батькам по господарству.

Посилаючись на викладене, просили суд: стягнути з ОСОБА_3 на їх користь аліменти у розмірі 1/5 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 1500 грн. на кожного, щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви і довічно.

Рішенням Мар?їнського районного суду Донецької області від 16 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на те, що судом зроблено помилковий висновок щодо відмови в задоволенні позовних вимог. Так, позивачі отримують пенсію за віком, інші доходи у них відсутні, а тому потребують допомоги від повнолітнього сина, який має дохід та може надавати таку допомогу.

Вважають, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що у суду виникли сумніви щодо того, що під позовом про стягнення аліментів з відповідача криється інший позов про стягнення сплачених сум по кредиту відповідача, вказує на особисту зацікавленість.

При цьому, суд зазначив про можливість оскарження рішення суду до Донецького апеляційного суду, та не вказав, що територіальну підсудність з Донецького апеляційного суду змінено на Дніпровський апеляційний суд, що, на думку позивачів, свідчить про бажання уникнути перегляду оскаржуваного рішення суду в суді апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір?ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Мар?їнського районного управління юстиції Донецької області 23.04.2002 року, актовий запис про народження № 06.

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серіїї НОМЕР_3 ОСОБА_2 є пенсіонером за віком.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2 , який є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні ПФУ в Мар`їнському районі Донецької області і отримує пенсію за віком у розмірі 2523,83 грн., сума пенсії, за період з 01.01.2021 року по 31.10.2021, склала 25262,10 грн.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 , яка є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні ПФУ в Мар?їнському районі Донецької області, отримує пенсію за віком, що склала 4058,50 грн. за жовтень 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтею 202 СК України, згідно якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, та виходив з відсутності доказів наявності потреби позивачів у матеріальній допомозі зі сторони сина.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В матеріалах справи наявні відомості щодо доходу позивачів, а саме: ОСОБА_2 отримує пенсію за віком у розмірі 2523,83 грн., сума пенсії, за період з 01.01.2021 року по 31.10.2021, склала 25262,10 грн., а ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, що у жовтні 2021 року склала 4058,50 грн., що перевищує розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений у такому розмірі; з 1 січня 1934,00 грн., з 1 липня 2027,00 грн., з 1 грудня 2093,00 грн., а згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений у розмірі 2093,00 грн).

Відомості щодо щомісячних обов?язкових витрат позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суду не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони сина, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що у суду виникли сумніви щодо того, що під позовом про стягнення аліментів з відповідача криється інший позов про стягнення сплачених сум по кредиту відповідача, вказує на особисту зацікавленість, колегією суддів не приймаються, адже, про те, що відповідач ОСОБА_3 весь час оформлював кредити на свої забаганки, які в подальшому виплачували саме позивачі, суду повідомили саме позивачі у запереченнях на заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с. 38-39), а тому їх доводи про те, що суд обізнаний про обставини життя сторін та є зацікавленим у справі, колегія суддів визнає надуманими.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що суд зазначив про можливість оскарження рішення суду до Донецького апеляційного суду, та не вказав, що територіальну підсудність з Донецького апеляційного суду змінено на Дніпровський апеляційний суд, оскільки ці обставини не призвели до неправильного вирішення спору по суті, а тому, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в межах наданих сторонами доказів, надав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Мар?їнського районного суду Донецької області від 16 січня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: