Номер провадження: 22-ц/813/2506/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В.,Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

03 травня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 25 березня 2015 року у розмірі 43 839,96 грн станом на 15 квітня 2023 року, з яких: заборгованість за кредитом - 35 243,36 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 8596,60 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 25 березня 2015 року. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідач в свою чергу не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив взяті на себе зобов`язання перед позивачем, в результаті чого станом на 15 квітня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 43 839,96 грн з яких: 35243,36 грн тіло кредиту; 8596,60 грн відсотки за користування кредитом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку, яка в подальшому неодноразово перевипускалася, востаннє 17 липня 2020 року зі строком дії до 02 лютого 2024 року. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 1000 грн, який в подальшому збільшено до 75 000 грн та 09 травня 2022 року зменшено до 0,00 грн. Видача картки та встановлення кредитного ліміті підтверджуються довідками банку, що містять в матеріалах справи.

Особливістю укладеного договору є те, що позичальник отримує картку із кредитним лімітом та частково погасивши заборгованість може знову користуватися кредитними коштами в межах кредитного ліміту, а тому сума внесених коштів за весь період користування кредитними коштами буде значно перевищувати розмір кредитного ліміту.

Із виписки по рахунку убачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав кредитну заборгованість, однак несвоєчасно та не у повному обсязі.

Судом не взято до увагу, виписку по рахунку, додану до позову, яка є первинним бухгалтерським документом та належним доказом заборгованості за тілом кредиту, а також тим доказом, що підтверджує факт отримання відповідачем кредитної картки та користування нею.

Правом на відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини.

25 березня 2015 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» відкрило картковий рахунок відповідачу. Підписавши цю анкету-заяву відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що ОСОБА_1 погодився отримати екземпляр договору про надання банківських послуг, шляхом роздрукування с офіційного сайту www.pb.ua та зобов`язується виконувати умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.pb.ua (т.1 а.с. 33).

Разом з цим, зазначена вище заява не містить інформації (відомостей) щодо нарахування процентної ставки за користування кредитними коштами.

Відповідачку було видано картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , та № НОМЕР_3 , остання з яких видана з терміном дії до лютого 2024 року (т.1 а.с. 32).

З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 25 березня 2015 року останньому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 25 березня 2015 року зменшено до 300 грн, 13 листопада 2017 року збільшено 25000 грн, 20 листопада 2019 року збільшено до 42000 грн, 10 грудня 2021 року збільшено до 75000 грн, 11 грудня 2021 року зменшено до 42000 грн, 09 травня 2022 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн (т.1 а.с. 31).

З доданого до позову паспорту споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 17 лютого 2020 року убачається, що зазначена у ньому інформація є актуальною та зберігає чинність лише до 01 серпня 2020 року (т.1 а.с. 34-36).

З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 14 листопада 2014 року 18 квітня 2023 року убачається, що відповідач користувався кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, перераховував кошти на інші карткові рахунок, сплачуючи комунальні послуги, а також здійснював поповнення кредитної картки (т.1 а.с. 88-227).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 15 квітня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 43839,96 грн, яка складається з: 35243,36 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 35243,36 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 8596,6 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн нарахована пеня; 0,00 грн нараховано комісії (т.1 а.с.30).

Відповідач не підписував витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» копія якого додана банком до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог (т.1 а.с. 37-79).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано належних доказів у розумінні положень ст. 77 ЦПК України, які б містили відомості щодо предмета доказування та слугували підтвердженням заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 25 березня 2015 року, при цьому судом не прийнято наданий позивачем розрахунок заборгованості та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, як докази у справі надані банком на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів з підстав їх недопустимості, оскільки самі по собі ці докази, без встановлення обставин укладання між сторонами договору, не є належними та допустимими доказами на підтвердження надання відповідачу кредиту та наявності у відповідача заборгованості. Також судом зауважено, що з тексту позову банку взагалі не убачається, надання останнім відповідачу кредит та у якій саме сумі. Суд першої інстанції надав критичну оцінку довідці про підписання кредитного договору і вважав її недопустимим доказом, згідно якої між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем підписувався кредитний договір за яким видавалася певна кредитна картка, оскільки сам кредитний договір банком не надано, як і не надано доказів отримання відповідачем зазначеної у довідці картки з, наприклад, його підписом, а надані позивачем копії документів, що додані до позову не засвідчені належним чином.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормами ч. 1,2 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За змістом статей 626,628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, і часткового повернення отриманих ним коштів у кредит.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком (т.1 а.с. 32).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору, а також надання останньому як позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх зобов`язань, та прострочення відповідачем як позичальником виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, що підтверджується доказами, що містяться у справі.

Встановивши обставини існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, та дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог банка в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, саме з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Банк, пред`являючи до відповідача вимоги про стягнення кредитної заборгованості, просив, у тому числі, окрім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), також стягнути заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 8596,60 грн.

На підтвердження заявлених вказаних позовних вимог, банк посилався на певні докази, зокрема, анкету-заяву від 25 травня 2015 року, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», паспорт споживчого кредиту.

З анкети-заяви б/н від 25 травня 2015 року, підписаної відповідачем, убачається, що цей документ не містить відомостей (інформації) щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, як і не передбачає відповідальності за не виконання чи несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який банком додано до позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву б/н від 25 травня 2015 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому колегія суддів не приймає до уваги вказаний документ, як джерело доказу на підтвердження заявлених банком позовних вимог.

У Постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 за наслідками касаційного перегляду скарги АТ КБ Приватбанк, зроблено правовий висновок про те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Колегія суддів вважає, що у цій конкретній справі, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

За таких обставин, у задоволенні цієї частини позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом потрібно відмовити, оскільки позивач усупереч ст. 12,81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком, не довів, що на момент підписання кредитного договору, сторонами було досягнуто таких істотних його умов, як сплата позичальником відсотків за користування кредитними коштами та неналежне виконання умов договору.

Та обставина, що відповідач здійснював погашення боргу, сама по собі не може свідчити про визнання ним істотних умов договору в частині сплати відсотків, які не узгоджувалися сторонами, оскільки відповідач діяв на виконання умов договору в частині повернення лише отриманих ним грошових коштів.

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного вище, колегія доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скаргиАТ КБ «Приватбанк», скасування оскаржуваного рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», і стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 35243,36 грн. В іншій частині позову з наведених вище підстав, потрібно відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведені висновки, до яких дійшов апеляційний суд, позовні вимоги банку, заявлені ним на суму 47 275,96 грн, підлягають задоволенню на суму 35 243,36 грн, що становить 80,4 % від загальної ціни позову, тому з відповідача ОСОБА_1 потрібно стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір, сплачений останнім за подання позову та апеляційної скарги в сумі 5394,84 грн (2157,94 грн +3236,90 грн).

Керуючись ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором у розмірі 35243,36 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 5394,84 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

О.Ю. Карташов