ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 635/4042/17

провадження № 61-659св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позов № 1:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області,

позов № 2:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Пілюгіної О. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Бурлака І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за об`єднаними позовами

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після якого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований

на АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок). Єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину, була його дружина, мати позивача - ОСОБА_4 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-2408 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , які посвідчені 24 червня 1997 року Першою харківського району державною нотаріальною конторою.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 13 червня 1997 року виконкомом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області, відповідно до якого усе належне їй майно заповідала своїй онуці ОСОБА_2 .

Згодом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування спірного житлового будинку, посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_2 Першою харківською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.

Позивач за позовом № 1 є спадкоємцем першої черги за законом на майно, яке залишилося після її матері, і у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто прийняла її. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає, свідоцтва про право на спадщину ніхто не отримував.

Крім того, позивач посилається на те, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року у справі № 2-239/2001 за нею в порядку спадкування після матері визнано право власності на обов`язкову частку у спадщині, а саме на 2/9 частки спірного житлового будинку. Також цим рішенням визнано недійсними договір дарування зазначеного житлового будинку, укладений

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 25 жовтня 1997 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 24 червня 1997 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області.

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку спадщину не прийняла, оскільки не проживала у спадковому будинку, хоча й була зареєстрована в ньому, тому позивач звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері на іншу частину спадкового майна.

Постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 2 березня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батьків та рекомендовано звернутися до суду.

Вважала, що спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 у встановленому законом порядку спадщину не прийняла, тому її частка переходить до неї як спадкоємця першої черги за законом.

За таких обставин просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 7/9 часток спірного житлового будинку.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після якого відкрилася спадщина на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

24 червня 1997 року за реєстровими №№ 3-2406 та 3-2408 Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області здійснено оформлення спадкових справ після ОСОБА_3 на ім`я його дружини ОСОБА_4 шляхом видачі свідоцтв про право власності та про право на спадщину по 1/2 частці за кожним зі свідоцтв.

Зазначала, що 13 червня 1997 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений виконкомом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області, у якому все своє майно заповіла їй.

Крім того, 25 жовтня 1997 року ОСОБА_4 та нею укладено договір дарування зазначеного житлового будинку, який посвідчено Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим № 3-4134. Однак рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року

у справі № 2-239/2001 за ОСОБА_1 визнано право в порядку спадкування

на 2/9 частки спадкового майна, а свідоцтво від 24 червня 1997 року за № 3-2406 і договір дарування від 25 жовтня 1997 року за № 3-4134 визнано недійсними.

Позивач за позовом № 2 вважала, що вона прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті її баби ОСОБА_4 шляхом проживання в спадковому житловому будинку.

Тому просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після

ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 7/9 часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 травня

2018 року вказані позови об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 9 жовтня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, позовні

вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/9 часток житлового будинку загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м, розташованого

на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 7/9 часток житлового будинку в порядку спадкування за законом після її матері - ОСОБА_4 , суд виходив з того, що спадщину після ОСОБА_4 прийняла ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем за заповітом, шляхом фактичного вступу та управління майном, що не спростовано ОСОБА_1 належними і допустимими доказами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 7/9 часток спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , суд виходив з того, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4 , прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкоємцем на день її смерті та фактично вступила в управління спадковим будинком, в тому числі, взявши належний спадкодавцю предмет домашнього вжитку.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року змінено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/9 часток житлового будинку

літ. «А-1» загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27 кв. м з господарськими будівлями (літня кухня літ. «Д», погріб літ. «В», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Г», колонка літ. «К», огорожа №№ 1,

АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відмовлено у задоволенні зазначеного позову в іншій частині.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що ОСОБА_2 є такою, що прийняла спадщину після своєї баби - ОСОБА_4 , яка склала на неї заповіт, шляхом фактичного вступу та управління майном, а саме: 7/9 часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, оскільки проживала зі спадкодавцем на час її смерті та постійно зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 червня 2017 року № 2068/02-31 та актом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 7 червня 2017 року, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду щодо обсягу спадкового майна, оскільки матеріали справи свідчать про те, що спадковим майном є житловий будинок літ «А» загальною площею 35,5 кв.м, житловою площею 27 кв.м

з господарськими спорудами (літньою кухнею літ. «Д», погрібом літ. «В», сараєм

літ. «Е», вбиральнею літ. «Г», колонкою літ. «К», огорожею №№ 1, 2), частка спадщини складає 7/9. Інші споруди, а саме: прибудова літ. «А1-1», тамбур літ. «д», сарай літ. «Ж» є самочинним будівництвом, яке не входить до складу спадкової маси, тому в цій частині рішення суду підлягає зміні, а позов ОСОБА_2 - частковому задоволенню зі зміною обсягу спадкового майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області

від 18 липня 2019 року і постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня

2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Також в касаційній скарзі заявник просила провести експертизу для встановлення належності підпису ОСОБА_4 у заповіті.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги рішення Харківського районного суду Харківської області

від 19 червня 2001 року в справі № 2-239/2001, яким скасовано довіреності, договір дарування, свідоцтво про право власності в порядку спадкування на 1/2 частку спірного житлового будинку. Також поза увагою судів залишився акт Мереф`янської міської ради Харківської області, відповідно до якого спірний будинок занедбаний, у ньому ніхто не проживає, ремонтні роботи не проводилися, та показання свідків, відповідно до яких ОСОБА_2 ніколи не проживала і не проживає у спірному будинку, оскільки проживає у місті Харкові зі своєю дочкою, де та ходить до школи.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 2 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Харківського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи і ухвалою цього ж суду від 1 квітня 2024 року

справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності від 25 травня 1966 року, яке видано виконкомом Утківської селищної ради, належав спірний житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

24 червня 1997 року до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про видачу свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом звернулась ОСОБА_4 . Її заяву було прийнято, зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 24 червня 1997 року за порядковим № 1061 і заведено спадкову справу № 656/1997.

24 червня 1997 року за реєстровими №№ 3-2406, 3-2408 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Поляковою Л. О. видані свідоцтва про право власності та про право на спадщину за законом дружині померлого - ОСОБА_4 .

13 червня 1997 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Утківської селищної ради народних депутатів Харківського району Харківської області, яким заповіла все належне їй майно своїй онучці ОСОБА_2 . Заповіт є чинним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.

16 листопада 1998 року ОСОБА_1 звернулася до Першої харківської державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , яка зареєстрована в книзі обліку за № 2030; заведено спадкову справу № 1183/1998.

13 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою, в якій просила оформити її спадкові права та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка зареєстрована в книзі обліку спадкових справ за № 1194, спадкова

справа № 1183/1998.

Харківський районний суд Харківської області у справі № 2-239/2001 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання довіреностей та договору дарування будинку недійсними, визнання права власності на будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди 19 червня 2001 року ухвалив рішення, яким:

- визнав недійсними довіреності, видані ОСОБА_4 ОСОБА_5 , посвідчені секретарем виконавчого комітету Утківської селищної ради Харківського району Харківської області 11 листопада 1997 року і 26 травня 1997 року, зареєстровані в реєстрі за № 29 та № 72;

- визнав недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку в порядку спадкування після чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 24 червня 1997 року Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим № 3-2406, оформлене ОСОБА_5 , яка діяла за дорученням ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 26 травня 1997 року виконавчим комітетом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області за реєстровим № 29;

- визнав недійсним договір дарування від 25 листопада 1997 року спірного житлового будинку, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим № 3-4134,

укладений ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 ;

- визнав право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадщині після ОСОБА_4 у розмірі 2/9 часток спірного житлового будинку;

- відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частку спірного житлового будинку в порядку спадкування після

батька - ОСОБА_3 ; визнання недійсним заповіту від 13 червня 1997 року; стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн; витребування

від ОСОБА_2 майна із чужого незаконного володіння.

З відповіді Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № Л-1613 від 12 грудня 2016 року суди встановили, що за архівними матеріалами бюро (на 31 грудня 2012 року) право власності на спірний житловий будинок зареєстровано: 7/9 часток - за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності (реєстраційний № НОМЕР_1 ) та свідоцтва про право на спадщину (реєстраційний № НОМЕР_2 ) від 24 червня 1997 року, посвідчених Першою державною нотаріальною конторою Харківського району; 2/9 часток - за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 червня

2001 року у справі № 2-239/2001.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 січня 2017 року № 78003402 суди встановили, що

2/9 часток спірного житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_1 .

Постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 2 березня 2017 року № 646/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її батьків ОСОБА_4

(померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), які постійно на час смерті проживали у спірному житловому будинку, оскільки заявник не надала доказів на підтвердження факту прийняття спадщини після батька; наявності та державної реєстрації спадкового нерухомого майна за вказаною адресою; наявності підстав для закликання до кола спадкоємців після матері.

За повідомленням Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 7 червня 2017 року № 195/02-14 після смерті ОСОБА_3 в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від неї ніхто із спадкоємців не звертався. Проте ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем. Після смерті ОСОБА_4 в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 (дочка спадкодавця), інші заяви про прийняття спадщини або про відмову від неї до нотаріальної контори не надходили. Також повідомлено, що ОСОБА_2 - спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом - фактично прийняла спадщину в порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР, що підтверджується будинковою книгою на зазначений житловий будинок, яка містить відмітку про прописку ОСОБА_2 з 26 листопада 1997 року до складення повідомлення.

Постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 червня 2017 року № 2068/02-31 ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 , яка на час відкриття спадщини постійно проживала у спірному житловому будинку, оскільки заявником не надано оригіналу або дубліката заповіту ОСОБА_4 та не надано чинних правовстановлюючих документів на спадковий будинок.

Також цією постановою встановлено, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після ОСОБА_4 в порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР шляхом фактичного вступу в управління спадковим житловим будинком, що підтверджується будинковою книгою на зазначений житловий будинок, де є відмітка про реєстрацію ОСОБА_2 з 26 листопада 1997 року.

Зі змісту листа Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 6 червня 2017 року № 1765 суди встановили, з 26 листопада 1997 року за адресою спірного житлового будинку зареєстрована ОСОБА_2 , але фактично у будинку не проживала ні до смерті, ні після смерті ОСОБА_4 . З травня 2016 року за цією адресою зареєстрована і проживає ОСОБА_1 .

З акта від 7 червня 2017 року, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області ОСОБА_6 та сусідами

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , судами встановлено, що: на день смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала на провулку АДРЕСА_1

з 26 листопада 1997 року до дня складання акта; з моменту реєстрації за цією адресою завозила будівельні матеріали та виконувала ремонтні роботи (укріплено фундамент залізобетонними блоками і стіни, перекритий дах, будівля обкладена цеглою, добудовано новий тамбур, облаштовано колонку для води) обробляла присадибну земельну ділянку, сплачувала земельний податок та комунальні платежі.

Суди встановили, що відповідно до акта візуального обстеження спірного домоволодіння від 29 травня 2018 року, складеного провідним спеціалістом юридичного відділу ОСОБА_10 , провідним спеціалістом юридичного відділу

ОСОБА_11 , начальником відділу, головним архітектором міста, начальником інспекції державно-будівельного контролю відділу містобудування, архітектури, земельних відносин, капітального будівництва та державного архітектурно-будівельного контролю Мереф`янської міської ради, майстром відділу благоустрою

ОСОБА_12 , будинок одноповерховий, цегляний, дах шиферний. До будинку добудована веранда без вікон та дверей. На території домоволодіння розташовані дві допоміжні споруди (сарай та літня кухня). Відсутні в деяких вікнах скляні шибки. Візуально домоволодіння та територія знаходяться в занедбаному стані. В деяких місцях пошкоджений фундамент та покрівля. Територія домоволодіння не огороджена. В середині домоволодіння відсутній ремонт. На стелях в кімнатах на загальній площі приблизно 1 кв.м штукатурка місцями обвалена. В одній із кімнат розташована дров`яна піч, яка частково розібрана. Дані пошкодження не могли бути спричинені наслідками стихійного лиха, а, більш за все, виникли в результаті недбалого ставлення власників до домоволодіння та території.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (пункт 5 Прикінцевих положень ЦК України).

У справі, яка переглядається, спадщина після ОСОБА_4 відкрилася і була прийнята ОСОБА_2 під час дії ЦК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час відкриття спадщини після ОСОБА_4 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частина перша та друга статті 549 ЦК Української РСР).

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК України РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що «згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК Української РСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього».

Такий висновок щодо належності та допустимості доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 204/1611/17 (провадження № 61-3374св19), від 5 березня 2021 року у справі № 585/2993/17 (провадження № 61-14279св20), від 22 лютого 2023 року у справі № 678/1119/21 (провадження № 61-9090св22) та від 6 грудня 2023 року у справі № 144/1842/21 (провадження № 61-8262св23).

У постанові Верховного Суду від 3 березня 2021 року у справі № 747/467/18 (провадження № 61-6910св19) зазначено, що: «… під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, необхідно розуміти різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо».

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін

(стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- спадкоємцем ОСОБА_4 за законом є ОСОБА_1 , а за заповітом - ОСОБА_2 ;

- до складу спадкового майна увійшли 7/9 часток житлового будинку

літ. «А-1» загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27 кв. м з господарськими будівлями (літня кухня літ. «Д», погріб літ. «В», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Г», колонка літ. «К», огорожа №№ 1, 2) на

АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_1 у визначений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , однак складений останньою заповіт на користь ОСОБА_2 є чинним;

- рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року в справі № 2-239/2001 за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/9 часток спірного житлового будинку (обов`язкову частку у спадщині після ОСОБА_4 );

- ОСОБА_2 прийняла спадщину, так як фактично вступила в управління спадковим майном, а саме завозила будівельні матеріали та виконувала ремонтні роботи (укріпила фундамент залізобетонними блоками і стіни, перекрила дах, будівлю обклала цеглою, добудувала новий тамбур, облаштувала колонку для води), обробляла присадибну земельну ділянку, сплачувала земельний податок та комунальні платежі (акт від 7 червня 2017 року).

Встановивши, що ОСОБА_2 на день відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем та вчинила дії з управління, розпорядження і користування спадковим майном, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що вона відповідно до статті 549 ЦК Української РСР вважається такою, що прийняла спадщину, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки ці висновки відповідають встановленим фактичним обставинам та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Доводи касаційної скарги про безпідставне неврахування судами рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року

в справі № 2-239/2001, яким визнано недійсними довіреності, договір дарування, свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, відхиляються касаційним судом, оскільки суди надали оцінку обставинам, встановлених цим рішенням, і врахували, що зазначеним рішенням відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту від 13 червня 1997 року недійсним.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування судами акта Мереф`янської міської ради, відповідно до якого спірний будинок занедбаний, у ньому ніхто не проживає, ніякі ремонти не проводилися відхиляються касаційним судом, оскільки вказаним актом підтверджені обставини на час візуального обстеження спірного домоволодіння (25 травня 2018 року), тому встановленими в ньому обставинами не спростовується факт вступу ОСОБА_2 в управління спадковим майном на час відкриття спадщини (12 липня 1998 року) або вчинення нею таких дій протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Не впливають на правильність вирішення справи і доводи заявника про неврахування судами показань свідків, оскільки такі суперечать іншим доказам, зокрема, актам від 7 червня 2017 року та від 9 вересня 2017 року, складеним депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися

в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій в частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку судів по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині, залишеній без змін, та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили у вказаній частині судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та постанову Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк