ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/40/24Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/425/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та представника відповідача

адвоката Мельник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/40/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", інтереси якого представляє адвокат Мельник Вікторія Валеріївна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року, ухваленого суддею Стельмащуком П.Я., повний текст якого виготовлено 09 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

у січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі за текстом - АТ «Банк Кредит Дніпро», банк), в якому просить: зобов`язати Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №3174 від 03.07.2020, з огляду на нікчемність п. 1.2 кредитного поговору та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти як комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №3174 від 03.07.2020.

В обґрунтування позову посилається на те, що 03.07.2020 між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено Кредитний договір №3174, за умовами якого, окрім сплати на користь кредитора процентів за користування сумою кредиту, позивача зобов`язано сплачувати комісію (за супутні послуги). Зокрема, п. 1.2 Кредитного договору, позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, а саме щомісячну комісію (певний процент від суми кредиту). Пунктом 1.3 цього Договору визначено, що Банк формує Графік платежів, який викладено в розділі 4, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх супутніх послуг, реальної ставки та інше. При аналізі Кредитного договору вбачається, що розмір щомісячної комісії майже вдвічі перевищує розмір платежу на погашення кредиту, що є явно несправедливим. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач вважає, що п. 1.2 Кредитного договору, яким було встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту у вигляді плати за надання інформації щодо обслуговування кредиту, інформування про дату сплати заборгованості, надання інформації про залишок заборгованості, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемним в силу Закону. Тому, у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину слід здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, з огляду на нікчемність п. 1.2 цього договору.

Рішенням Тернопільського міськрайннного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором задоволено.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №3174 укладеним 03.07.2020 із ОСОБА_1 , з огляду на нікчемність п. 1.2 кредитного договору №3174 від 03.07.2020 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з урахуванням сплачених ОСОБА_1 коштів як комісії за обслуговування кредиту.

Стягнуто із Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Стягнуто із Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь держави 858,88 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ «Банк Кредит Дніпро» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року у справі №607/40/24 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що судом не в повному обсязі з`ясовано обставини справи; висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають матеріалам справи; застосовано постанови Верховного Суду, які, на думку Банку, не підлягали застосуванню; суд не надав оцінку доказам та доводам, що були наведені Банком.

Вказує, що відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ №22 від 21.01.2004 в редакції, чинній на дату укладення Договору (далі Інструкція №22), розрахунково-касове обслуговування це надання банком клієнту на підставі укладеного між ними договору послуг, які пов`язані з переказом коштів з/на рахунку/ок цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договором, форму та зміст якого банк розробляє самостійно (п.1.4.). Крім того, відповідно до п.6.8.3. Універсального договору банківського обслуговування (далі -УДБО) обслуговування кредиту Банк здійснює обслуговування Кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості шляхом направлення SMS-повідомлень; вносить зміни до графіка погашення у випадку здійснення Клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою Клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії.

Отже, при детальному вивченні складових послуг, за які Банком справляється комісія, вбачається, що зазначений перелік (обсяг) послуг є значно ширшим, ніж просто надання інформації про стан кредитної заборгованості.

Відповідно до п.2.5.1. УДБО він вважається укладеним, а умови Публічної пропозиції Банку прийняті (акцептовані) Клієнтом з моменту оформлення Заяви-згоди за умови подання Клієнтом документів і відомостей, необхідних для з`ясування його особи, суті діяльності та фінансового стану, перелік яких визначається відповідно до вимог чинного законодавства України, якщо інший порядок не встановлений будь-якими іншими умовами УДБО. Заява-згода №465828 була підписана Клієнтом 03.07.2020.

Відповідно до преамбули УДБО публічна пропозиція із всіма додатками до неї, Тарифи Банку, Заява-згода на укладання УДБО, що надана фізичною особою до Банку, а також будь-які інші договори та угоди, що укладаються на підставі цього Договору з метою надання банківських послуг, разом складають єдиний документ Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО». Клієнт беззаперечно підтвердив, що положення УДБО йому зрозумілі, є розумними та справедливими (п.2.6.2 УДБО).

Таким чином, твердження суду про те, що в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги надаються Банком, не відповідають дійсності, адже кредитний договір містив відповідні умови та перелік послуг, що надавалися Банком в рамках стягнення комісії за обслуговування кредиту. Крім того, Банк у відзиві на позов зазначав, що чинне законодавство України містить вичерпний перелік умов, за яких кредитний договір (або його умови) вважається нікчемним. Серед них відсутня така умова, як встановлення комісії за обслуговування кредиту. Відповідно до ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відтак Банк, діючи в межах чинного законодавства, яке надавало Банку можливість самостійно встановлювати плату за надані послуги, встановив відповідну комісію, оплата якої була передбачена Договором, на умови якого погодився Клієнт.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Банк відповідно до вимог чинного законодавства України надав Позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо комісійної винагороди, сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у паспорті споживчого кредиту до кредитного договору, а також в розділі 4 кредитного договору, в якому наведено перелік всіх платежів, які мають бути сплачені за договором.

Також суд першої інстанції не надав оцінку та не спростував доводи Банку про сутність (обсяг) послуг, які надавалися при обслуговуванні кредиту (розрахунково-касове обслуговування). В Кредитному договорі відсутні приховування і суттєві обтяження чи обмеження для Клієнта, або положення, що вводять в оману споживача, що давало б підстави для визнання його несправедливим. Всі наслідки для Клієнта, передбачені умовами кредитного договору, є адекватними і відповідними змісту договору кредиту. Крім того, судом зазначено, що умови про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості/розрахунково-касове обслуговування порушують права Позивача. Водночас з тексту рішення не зазначено, які саме права Позивача порушені, адже укладення договору відповідало інтересам Клієнта, про що він зазначив безпосередньо в договорі.

Окремої уваги потребує зобов`язання Банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором. Звертаємо увагу на те, що Позивач у позові просив здійснити перерахунок заборгованості з огляду на нікчемність умов кредитного договору. Водночас суд у рішенні зазначив, що «як наслідок недійсності умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредиту, належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, з огляду на нікчемність п. 1.2 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з урахуванням вже сплачених позивачем коштів як комісії за обслуговування кредиту».

Тобто, зобов`язавши Банк здійснити перерахунок, суд фактично застосував односторонню реституцію, яка не передбачена ст.216 ЦК України.

Таким чином, між Банком та Клієнтом відповідно до вимог Цивільного кодексу України, ЗУ «Про споживче кредитування» та інших актів законодавства було укладено кредитний договір. Перед укладення кредитного договору Банк відповідно до вимог законодавства надав Клієнту детальний розрахунок всіх витрат по кредиту. Судом при ухваленні рішення поза увагою залишено положення ЗУ «Про банки і банківську діяльність», яким передбачено можливість банку встановлювати комісії за свої послуги; Методику НБУ №49, яка прямо передбачає можливість встановлення комісії за обслуговування кредиту, розрахунково-касового обслуговування; Цивільного кодексу України, який не передбачає можливість односторонньої реституції.

На підставі вищенаведеного, заявник зазначає, що суд першої інстанції не дослідив і не надав оцінки відповідним доказам. Враховуючи роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 13.07.2022 року по справі №496/3134/19 щодо застосування вищезгаданих норм Закону України "Про споживче кредитування", вимоги ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування", п.1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), на думку Банку, є таким, що повністю відповідає вимогам даного законодавства та роз`ясненням Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, судом в повному обсязі стягнуто з Банку на користь Позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. Вважаємо, що адвокатом заявлено завищену суду для стягнення витрат на правову допомогу, яка не відповідає складності справи, витраченого часу на підготовку документів та ін.

Представник позивача адвокат Купенко М.С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2024 залишити без змін, посилаючись на те, що дане рішення є законним та обґрунтованим та стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції з АТ "Банк Кредит Дніпро" в розмірі 6000,00 грн.

Під час розгляду справи місцевим судом було встановлено, що Відповідач стягує із споживача банківських послуг щомісячно комісію в 2,99% від суми кредиту за обслуговування кредиту (2375,96 гривень/місяць), а саме: направленні SMS-повідомлень з нагадуванням про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; внесенні змін до графіка погашення у випадку здійснення Клієнтом часткового дострокового погашення кредиту; наданні оновленого графік погашення або інформацію про залишок заборгованості (за письмовою вимогою Клієнта); тощо.

При цьому, із наданих Відповідачем виписок із рахунків бухгалтерського обліку вбачається, що банк утримував із ОСОБА_1 саме комісію, а не плату за розрахунково-касове обслуговування.

Отже, встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,99 % від суми кредиту, що складає 2375,96 грн щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (142557,60 грн.) значно перевищує розмір кредиту, отриманого ОСОБА_1 для власних потреб (79463,65 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Більше того, разом із відзивом на позовну заяву АТ "Банк Кредит Дніпро" не надало докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Так, під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що Банком з моменту укладення договору жодного разу не було надано частини послуг за які і утримувалась комісія: не вносились зміни до графіка погашення кредиту; не надано оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості за договором; не здійснювалось розрахунково-касове обслуговування (сума кредиту не видавалась готівкою Позивачу в касі банку, а була перерахована на картковий рахунок клієнта в іншому банку; а погашення кредиту Позивачем щомісяця здійснювалось не через касу банку, а безготівково шляхом перерахування коштів із карткового рахунку Монобак (АТУніверсал Банк) на рахунок в АТ "Банк Кредит Дніпро", тобто без будь-якого розрахунково-касового обслуговування). Відповідно, Банк щомісяця здійснював лише надсилання клієнту SMS повідомлень з нагадуванням про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, й назвав це комісією за розрахунково-касове обслуговування, і зобов`язав споживача послуг сплатити за це 142557,60 гривень.

Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21

У справі, яка переглядається, АТ "Банк Кредит Дніпро" не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг з розрахунково-касового обслуговування, за які банком встановлена комісія.

Представник відповідача адвокат Мельник В.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, з мотивів, викладених в ній та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 294.

У судове засідання представник позивача адвокат Купенко М.С. також не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п.1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника АТ "Банк Кредит Дніпро" - адвоката Мельник В.В. слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 03.07.2020 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» був укладений кредитний договір №3174, за умовами якого банк зобов`язується надати клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати зобов`язання за цим договором у повному обсязі (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.2 договору банк надає клієнту грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 79463,65 грн.; строк кредитування 60 місяців; кінцева дата повернення кредиту 03.07.2025; цільове призначення - на споживчі потреби; щомісячна комісія за обслуговування кредиту 2,99% від суми кредиту; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних; комісія за надання кредиту сплачується шляхом договірного списання банком з суми кредиту. Умови, визначені в цьому пункті договору, є істотними умовами кредитного договору.

Банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 цього договору, із зазначенням суми погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін. (п.1.3 договору).

Відповідно до розділу 4 договору графіком платежів встановлено щомісячну сплату банку за додаткові та супутні послуги: за обслуговування кредитної заборгованості 0,00; розрахунково-касове обслуговування 2375,96 грн.; комісія за надання кредиту 0,00; інші послуги банку 0,00.

Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 03.08.2020 по 03.07.2025 має скласти 142557,60 грн (т.2, а.с.6-7).

Відповідно до розділу 6 Умов надання споживчих кредитів Універсального договору банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» від 17.04.2020, версія 14.2 в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, у п. 6.8.3 п.6.8 «Загальні умови кредитування» визначено, що банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості шляхом направлення SMS-повідомлень; вносить зміни до графіка погашення у випадках здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідач встановивши в кредитному договорі оплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Крім того, не надав суду доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Відтак, положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки суд вірно встановив обставини справи і правильно застосовано норми матеріального права, врахувавши всі обставини справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Окрім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.11.2023 по справі №204/224/21 виклала висновок щодо застосування норми права, а саме якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У справі, що переглядається встановлено, що кредитний договір №№3174 від 03 липня 2020 року, укладений між позивачем і відповідачем, містить пункт 1.2, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту 2,99% від суми кредиту;

Розділом 4 Договору встановлено, «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіка), щомісячну сплату банку за додаткові та супутні послуги: розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2375,96 грн.

Також, судом встановлено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування. При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.

Таким чином положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця комісії за обслуговування кредиту: 2,99% від суми кредиту та розділу 4 кредитного договору, яким встановлено графік платежів за яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця суми за розрахунково-касове обслуговування, є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зробивши висновок про нікчемність пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, дійшов правильного висновоку про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, з урахуванням сплачених нею коштів як комісії за обслуговування кредиту.

Щодо доводів апеляційної скарги АТ «Банк Кредит Дніпро» про те, що суд першої інстанції не врахував, висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року, вимоги ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), а також те, що банк мав право встановлювати комісії та інші платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця, що включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, зокрема за розрахунково-касове обслуговування, колегія суддів зазначає таке.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) визначена в розмірі 2,99 % від суми кредиту.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіку). Щомісячний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає 2375,96 грн, а її загальний розмір (за весь період користування кредитом) - 142 557,60 грн.

Однак, встановивши у кредитному договорі № 3174 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,99 % від суми кредиту, що складає 2375,96 грн щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування ( 142 557,60 грн) перевищує розмір кредиту, отриманого ОСОБА_1 для власних потреб (79 463,65 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

У справі, яка переглядається, АТ «Банк Кредит Дніпро» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг з розрахунково-касового обслуговування, за які банком встановлена комісія.

Щодо доводів представника заявника в апеляційній скарзі, що суд у рішенні зазначив, що «як наслідок недійсності умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредиту, належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, з огляду на нікчемність п. 1.2 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, з урахуванням вже сплачених позивачем коштів як комісії за обслуговування кредиту», чим фактично застосував односторонню реституцію, яка не передбачена ст.216 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Тобто, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Аналізуючи наведені правові норми, необхідно зазначити, що нікчемними правочинами (недійсними в силу закону), є правочини про нікчемність яких вказано у відповідних нормах закону. В такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону.

Щодо доводів заявника про безпідставне стягнення з АТ «Банк Кредит Дніпро» судових витрат на професійну правничу допомогу в повному розмірі, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги №1 від 20.11.2023, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2023 та довідку про сплату позивачем адвокату 10000,00 грн.

Як видно із акту приймання-передачі наданих послуг від 30.12.2023, надані послуги складаються із: підготовки заяви до АТ «Банк Кредит Дніпро» про здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором та надання копій документів 1 година -2000 грн., підготовки позовної заяви до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 3 години - 6000 грн., підготовки клопотання про витребування доказів 1 година - 2000 грн.

Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт, а тому підлягає стягненню з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь позивача в повному обсязі.

Інші обставини, на які посилається представник заявника в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

18 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Купенко М.С. подав через систему «Електронний Суд» до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн покласти на відповідача.

15.04.2024 року представник відповідача адвокат Мельник В.В. через систему «Електронний суд» подала клопотання про зменшення розміру витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх необгрунтованістю, непропорційністю та недоведеністю. Вказує, що представником позивача підготовлено невелику кількість процесуальних документів та при поданні відзиву нових аргументів не було наведено. Крім того, поданий адвокатом Купенко М.С. відзив на апеляційну скаргу містить аналогічні доводи у відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що представником ОСОБА_1 адвокатом Купенком М.С. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених за апеляційний розгляд надано:

- ордер на надання правової допомоги, який видано на підставі Договору №1 від 20.11.2023.

- копію Договору про надання правової допомоги № 1, укладеного 20.11.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Купенко М.С.;

- акт приймання-передачі наданих послуг від 16.03.2024 року, з яких вбачається, що вартість отриманих послуг з надання правової допомоги складає 6000,00 грн за піготовку відзиву на апеляційну скаргу;

- копію довідки від 16.03.2024 року, згідно якої ОСОБА_2 сплачено за договором гонорар у розмірі 6000,00 грн.

Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з цим, враховуючи клопотання представник відповідача адвоката Мельник В.В. про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю та завищеністю, проаналізувавши наведені підстави у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також подані документи, апеляційний суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом відповідача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

Колегія суддів зазначає, що акт приймання-передачі наданих послуг від 16.03.2024 року не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони.

Також слід взяти до уваги, що правова позиція сторін у справі не змінювалась у суді першої та апеляційної інстанцій, у представника позивача не було необхідності у вивченні додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, у суді першої та апеляційної інстанцій є ідентичними.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги доводи представника відповідача адвоката Мельник В.В. щодо наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що справедливим і співмірним є часткове задоволення клопотання представника позивача адвоката Купенко М.С. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме на суму 3000 ,00 грн.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами. В силу вимог Закону вказана справа є малозначною і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Керуючись статтями 35, 259, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», інтереси якого представляє адвокат Мельник Вікторія Валеріївна - залишити без задоволення

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (вул. Жилянська,32, м.Київ, код ЄРДПОУ 14352406) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 квітня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів