Справа № 752/6883/23
Провадження № 2/691/106/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 квітня 2024 року Городищенський районний суд Черкаської області
судді Черненка В.О.
за участю секретаря судового засідання Харук Л.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,
позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 02.02.2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав від нього грошову суму у розмірі 83 500 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 15.04.2021 року.
Станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав зобов`язань щодо повернення коштів, який покладений на нього договором позики грошових коштів від 02.02.2021 року.
У свою чергу, позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою від 27.01.2023 року про повернення боргу за розпискою.
У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 02.02.2021 року та понесені ним судові витрати.
В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив задоволити.
Будучи належним чином повідомленим, про що свідчить копія оголошення опублікованого на офіційній сторінці Городищенського районного суду Черкаської області веб-порталу судової влади України, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву, листа про розгляд справи за його відсутності від нього до суду не надходило.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, неявкою його в судове засідання без поважних причин та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Вислухавши позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторона позивача посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які надані стороною та були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Як встановлено в судовому засіданні, 02.02.2021 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 83 500 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 15.04.2021 року.
У свою чергу, позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою від 27.01.2023 року про повернення боргу за розпискою.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 18.09.2013 року, в справі № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Як зазначалося вище, судом встановлено, що 02.02.2021 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 83 500 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 15.04.2021 року.
Оригінал договору позики грошових коштів - розписка знаходиться у позивача яку він додав до матеріалів справи. Отже, її наявність у позивача, свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Такими випадками є ст.193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність».
Статтею 524 ЦК України, визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України, встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти,так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Зважаючи на викладене, беручи до уваги заявлені позивачем вимоги про стягнення за розпискою іноземної валюти-долара США, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики 02.02.2021 року.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості за договором позики від 02.02.2021 року, укладеним між сторонами та оскільки відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд вважає, що заявлені понесені судові витрати підлягають до задоволення.
На підставі наведеного та керуючись: ст. 202, ч. 1, 2 ст. 207, 257, ч. 1 ст. 510, ст.ст. 526, 527, 534, 545, ч. 2 ст. 625, ст. ст. 1046, 1047, 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, Постановою ВСУ від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, ст. ст. 10, 11, 12, 13, 14, 81, 89, 178, 141, 209, 212, 214, 215, 258, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов задоволити. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , проживаючого АДРЕСА_3 заборгованість за договором позики від 02.02.2021 року в розмірі 83 500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) доларів США.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення. У даному разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.
Повний текст рішення виготовлений 29.04.2024 року.
Суддя В. О. Черненко