КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4434/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

установив:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що 10 червня 2011 року розпорядженням Секретаря РНБО України №394/2011 його було звільнено.

За результатами поданої ним заяви про поновлення на роботі Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження у справі №2а-7625/11/2670.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 року, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 19 липня 2022року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення його, ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників та поновлено на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16 липня 2011 року, стягнуто заробітну плату.

На підставі ст. 277-1 КЗпП України просив суд, стягнути моральну шкоду в розмірі 165400 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішенням суду, що набрало законної сили 19 липня 2022 року, було встановлено протиправність дій відповідача стосовно нього.

Розгляд адміністративної справи №2a-7625/11/2670, яка завершилась на користь нього, тривав 11 років, справа здійснила 4 «повних оберти» (від першої інстанції до Верховного Суду).

Проте, на момент звернення до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, відповідач вказане рішення суду не виконав: не поновив його на роботі, не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Тобто, на момент звернення його до суду, щодо відшкодування (стягнення) втрат немайнового характеру (моральної шкоди), незаконні дії відповідача не припинились, порушені відповідачем його права поновлені не були.

Вказує, що обставинами, які обґрунтовують наявність моральної шкоди та впливають на її розмір ним було зазначено: зруйнована повністю його кар`єра на державній службі; необхідно докласти значні додаткові зусилля для повністю нової організації свого життя, повна зміна роду занять; необхідна повна зміна характеру і змісту роботи, що негативно впливало на морально-психологічний стан через переживання, щодо можливості фінансового заперечення свого життя, можливості отримання достойного заробітку; втрата нормальних життєвих зв?язків; моральні страждання через тривалий розгляд судової справи, які постійно поновлювались; репутаційні втрати.

Ці обставини діяли протягом всього часу з моменту звільнення і не припинились на момент звернення до суду, оскільки, незважаючи на позитивне судове рішення, порушені права фактично поновлені не були.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції, що відлік строку для звернення до суду з вимогами про стягнення втрат немайнового характеру (моральної шкоди), причиною яких є незаконне звільнення, починається з моменту такого незаконного звільнення, є хибною, оскільки в цей момент він не може визначити обсяг позовних вимог, більше того, в день звільнення може ще й не бути або самих втрат немайнового характеру (моральної шкоди) або обставин та доказів їх наявності (негативних явищ).

Зрозуміло, що обставини, якими обґрунтовується моральна шкода, які виникли після звернення до суду не можуть розглядатись судом, оскільки вони не можуть бути зазначені у позовній заяві.

Тобто, в день звільнення він не може ні юридично, ні фізично сформувати позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди від незаконного звільнення.

Наголосив, що на момент пред`явлення позову не міг остаточно визначитись із розміром позовних вимог, оскільки це потребує спеціальних знань у сфері психології, а тому, просив суд призначити у справі судову психологічну експертизу.

Крім того, просив суд, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу Апарат Ради національної безпеки і оборони України подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що позивач з 16 липня 2011 року, з дня звільнення з роботи в Апараті РНБО України, був обізнаний і впродовж усього часу розгляду судами справи №2а-7625/11/2670 зазначав про порушення його прав, а тому, саме з цієї дати починається перебіг строку звернення до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із незаконним звільненням.

Лише 12 вересня 2022 року, через 11 років, з дня, коли, як зазначає позивач, він дізнався про порушення свого права, ОСОБА_1 звертається до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із незаконним звільненням, тобто із пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, наголошує, що з дати, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права минуло більше 11 років, то суд позбавлений можливості поновити строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Разом з тим, вказує, що твердження позивача про завдання йому моральної шкоди Апаратом РНБО України у зв`язку із тривалим розглядом справи №2а-7625/11/2670 є безпідставним, оскільки тривалість розгляду справи не залежала від дій чи бездіяльності відповідача, через те, що суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права, а одним із основоположних засад судочинства є розумність строків розгляду справи.

Крім того, вказує, що матеріали справи не містять необхідних документів, для проведення судової психологічної експертизи, що унеможливить дослідження поставлених позивачем питань.

Вказує, що заявлені питання позивачем, для проведення експертизи, є недостатніми, з огляду на їх абсурдність.

Просило суд, відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення судової психологічної експертизи, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про призначення судової психологічної експертизи задоволено.

Призначено по справі психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

Чи спричинені ОСОБА_1 страждання (моральна шкода) за обставинами зазначеними у позовній заяві, що досліджуються у справі?

Якщо ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?

25 липня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта від 17 липня 2024 року №20447/23-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи у даній цивільній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2011 року розпорядженням Секретаря РНБО України №394/2011 звільнено ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання незаконним розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За результатами поданої позовної заяви 02 червня 2011 року Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження у справі №2а-7625/11/2670.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня 2021 року, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 19 липня 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16 липня 2011 року.

- стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4649084,34 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з дати, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права минуло більше 11 років, а тому, суд позбавлений можливості поновити строки звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3677/17, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 передбачено, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95).

Реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 16 липня 2011 року, з дня звільнення з роботи в Апараті РНБО України (розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2021 №394/2011-к) був обізнаний і впродовж усього часу розгляду судами справи № 2а-7625/11/2670 зазначав про порушення його прав, а тому, саме з цієї дати починається перебіг строку звернення до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням.

Таким чином, лише через 11 років з дня, коли, як позивач зазначає, він дізнався про порушення свого права, ОСОБА_1 звертається до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням, тобто із пропуском тримісячного строку передбаченого ст. 233 К3пП України.

Частиною 1 ст. 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказ (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки з дати, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права минуло більше 11 років, то суд позбавлений можливості поновити строки звернення до суду, передбачений ст. 233 К3пП України.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц судом аналогічно зазначено, що установлені ст. 233 КЗпП України, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 К3пП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц наголошено, що виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 К3пП України, аж на 11 років, то суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній справі, правомірно застосував норми ст. 233 К3пП України та ст. 261 ЦК України відповідно до висновків викладених в постановах Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4, від 06 листопада 1992 року №9, та усталеної практики Верховного Суду, що вказує на безпідставність аргументів та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Як вбачається з висновку експертів від 17 липня 2024 року №20447/23-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи, ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за обставинами зазначеними у позовній заяві, що досліджується у справі.

За результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода). Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду), становить 36 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи судом.

Проте, колегія суддів не бере до уваги зазначений вище висновок експертів, оскільки через 11 років з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права, він звернувся до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із незаконним звільненням, тобто із пропуском тримісячного строку передбаченого ст. 233 КЗпП України.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складно 16 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба