Провадження № 2/204/3517/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року м. Дніпро

Суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Приваліхіна А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04 вересня 2024 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровського апеляційного суду, в порядку визначення підсудності надійшли матеріалами вищевказаної позовної заяви.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2024 року справу розподілено у моє провадження та передано працівниками апарату суду 05 вересня 2024 року.

Відповідно до позовної заяви, позивач просить суд:

-«2. Признать приватную компанію, (організації Ленінський районний суд м. Дніпропетровська пирацкой организацией;

-3. Вернуть мне живому чоловіку на ім`я ОСОБА_3 все имущество полученое при помощи пирацкой деятельности а имено: нерухоме майно приміщення магазину «Техніка» вбудованого в житловий будинок АДРЕСА_1 . Автомобіль «Газель», та автомобіль рено що перебуває у моей приватній власності та зареєстровані на « ОСОБА_1 ». Адреса: АДРЕСА_2 . Також всю втрачену вігоду весь период пирацкой деятельности приватной компанію, (організації) Ленінський районний суд м. Дніпропетровська по видношеню ко мне живому Чоловіку на ім`я ОСОБА_3 за правовим статусом людина суверенна, корінний народ живущий на землі моїх предків. Я чоловік за походженням, людина зі своїм ім`ям ОСОБА_3 , з майном у вигляді імені ОСОБА_3 по батьковій лінії ОСОБА_4 мойр од ОСОБА_5 , я власник особи « ОСОБА_1 ». Генеральний менеджер, засновник і беніфіціар фізичної особи, відомої як « ОСОБА_1 ». Адреса: АДРЕСА_2 ;

-4. Належним захистом свого права у відповідності до вимог ч. 5 ст. 277 ЦК України вважаю відкликання Рішення по справе № 422/3552/12 приватной компаней, (організації) Ленінський районний суд м. Дніпропетровська із подальшим вилученням з його змісту недостовірної інформації;

- 5. Стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь людини зі своїм ім`ям ОСОБА_3 , з майном у вигляді імені ОСОБА_6 та род Сгонников, (один мільярд) гривень 00 коп. у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями співробітників приватной компаніей, (організації) Ленінський районний сум м. Дніпропетровська».

Розглянувши матеріали позовної заяви, доходжу наступних висновків.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Статтею 55 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист.

Вимогами ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Приписами ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У низці рішень ЄСПЛ неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 454/3208/16-ц викладено правову позицію з приводу того, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

У своєму рішенні «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що імунітет суддів мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя та, з огляду на обставини тієї справи, постановив, що таке обмеження було пропорційним.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Приписами ч. 1 ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Проте у випадках між позивачами та судами, які є у таких справах відповідачами, такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. В даному випадку судді відповідного суду виступають, як посадові особи, уповноважені на виконання функцій держави, а не як приватні особи, до яких можна звернутися з позовом.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319во07).

Відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6-182/0/4-12 від 13.02.2012 року, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» визначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Такої позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій (бездіяльності) судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено, а відтак у відкритті провадження у такій справі в частині пред`явлених позовних вимог до ОСОБА_2 та Ленінського районного суду м. Дніпропетровська слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі в частині пред`явлених позовних вимог до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, судом ураховується наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Зареєстрованим місцезнаходженням відповідача - Державної казначейської служби України є м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що відноситься до Печерського району міста Києва.

Таким чином, враховуючи виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до вказаного відповідача, дана справа не підсудна Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська.

Згідно ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За наведених обставин, позовна заява повинна бути за територіальною юрисдикцією (підсудністю) передана на розгляд за місцезнаходженням відповідача Державної казначейської служби України до Печерського районного суду міста Києва.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2-5, 19, 27, 30, 31, 48, 55, 186, 260, 268, 375-376, 435 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення моральної шкоди відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 , в частині позовних вимог до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, передати на розгляд Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів зо дня її підписання або протягом п`ятнадцяти днів зо дня отримання її копії учасниками справи.

Ухвала суду набирає законної сили протягом п`ятнадцяти днів зо дня її підписання або протягом п`ятнадцяти днів зо дня отримання її копії учасниками справи, якщо не буде оскаржена у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна