Справа № 457/1506/24
провадження №2/457/291/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04 квітня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі народилося троє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Старший син ОСОБА_6 є повнолітнім, проживає і працює за межами України. Неповнолітній син ОСОБА_7 та малолітня дочка ОСОБА_8 навчаються у загальноосвітній школі, проживають із позивачем і перебувають на його утриманні та вихованні. Через несумісність характерів і подружню зраду відповідачки наше сімейне життя стало неможливим, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. У грудні 2022 року відповідачка, залишивши дітей, вирішила проживати окремо. Після чого звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей зі мною, а сама виїхала за межі України, де перебуває по теперішній час. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04.04.2023 року шлюб між сторонами розірвано і визначено місце проживання неповнолітніх дітей зі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . 3 грудня 2022 року відповідачка проживає окремо та з цього часу жодного разу не спілкувалася з дітьми; зовсім не цікавиться їх розвитком, здоров?ям і вихованням; матеріальну допомогу не надає; не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя; не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, байдуже ставиться до долі спільних дітей. Жодних перешкод у спілкуванні матері з малолітніми дітьми позивач не чинить. Незважаючи на те, що дочка є дитиною інвалідом, відповідачка покинула її і виїхала за межі України на постійне місце проживання. Відповідачка добровільно самоусунулася від виконання своїх батьківських обов?язків. А тому ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Трускавецької міської ради із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо спільних дітей. Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою судді від 15 серпня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву в якій просив суд проводити розгляд поданої ним позовної заяви у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву в якій просила суд проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, так як постійно проживає за межами кордону України.

Представник третьої особи за викликом суду не з`явилася, подала суду письмове клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника, оскільки підготовлено висновок по суті позову про доцільність позбавлення батьківських прав тому позовні вимоги підтримує.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 квітня 2023 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 10 жовтня 2002 року у відділі РАГС міського управління юстиції- розірвано. Місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В період шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ).

Згідно актів обстеження місця проживання особи ОСББ «Смерічка» від 17 травня 2024 року та 27 травня 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 . без реєстрації місця проживання проживає ОСОБА_1 . Разом з ним проживають неповнолітні діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, мати - ОСОБА_2 не проживає.

Згідно характеристики ОСББ «Смерічка» по місцю проживанні ОСОБА_1 , останній проявив себе з позитивної сторони, бере активну участь у громадському житті житлового будинку, скарг від сусідів не поступало.

Згідно характеристики СЗШ №3 м.Трускавця №211 від 28 червня 2024 року щодо ОСОБА_4 , учень заркомендував себе з позитивної сторони, має достатній рівень навчальних досягнень. Батько учня - ОСОБА_1 приділяє увагу вихованню та навчанню сина, був всі роки членом батьківського комітету.

Згідно характеристики СЗШ №3 м.Трускавця №210 від 25 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 , учениця зарекомендувала себе як здібна і розумна дитина. Батько бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори. Мати учениці знаходиться за кордоном, у вихованні дитини участі не бере.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини

Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

У відповідності з ч. 4 ст.155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачка нехтує та відмовилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей, не цікавиться їх долею, участі у вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто жодного контакту з дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтримує.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, а відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Оскільки згідно з чинним законодавством України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав.

Невиконання батьківського обов`язку з боку відповідачки суперечить ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Комісією з питань захисту прав дитини Трускавецької міської ради розглянула заяву ОСОБА_1 щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 та малолітньої дочки - ОСОБА_5 .

Зокрема, вказаним висновком від 21 жовтня 2024 року №18/12-2365/1 встановлено, що мама дітей - ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, проживає окремо. ОСОБА_2 на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з`явилась та подала заяву в якій не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 та дочки - ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Верховний Суд у своїй постанові від 24.10.2018 по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Таким чином, у ході розгляду справи знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідачка не бере участі в матеріальному утриманні сина, не займається його вихованням та лікуванням, і не цікавиться життям дитини.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачка самоусунулася від виховання своїх сина та доньки, не бажає нести за них відповідальність і виконувати свій батьківській обов`язок, жодних спроб на відновлення відносин із ними не робить, наміру змінити своє ставлення до дітей не виявляє, більше того, не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав, тому суд приходить до висновку, що відповідача ОСОБА_2 слід позбавити батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 та дочки - ОСОБА_5 , що відповідатиме інтересам дітей.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей, суд зазначає наступне.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Зі змісту ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Так, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідачки на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина та малолітньої доньки, при встановленні розміру аліментів, суд з урахуванням вимог ст. 182 СК України та те, що кожен з батьків рівноцінно несе обов`язок щодо утримання дитини, те, що діти проживають спільно з батьком, який ними опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на їх утримання, те, що відповідачка не заперечила щодо задоволення позовних вимог і сплати аліментів у відповідній частці, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/3 частки її доходу, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до їх повноліття, на користь позивача, що буде відповідати інтересам дітей та обох батьків.

Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Датою подачі позову є 15 серпня 2024 року, а тому аліменти стягувати від дня пред`явлення позову - з 15 серпня 2024 року.

Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст.192 СК України, звернутись до суду про зміну розміру аліментів.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у частці від доходу в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15 серпня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, юридична адреса: 82200, Львівська область, м. Трускавець, вул. Бориславська, 2.

Суддя: В. І. Марчук