РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/410/24

Провадження №2/568/152/24

03 вересня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі головуючого судді Делалової О.М., за участю секретаря судового засідання Мельничук Л.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Бернацького П.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Радивилів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області, Служба у справах дітей Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просить визначити місце проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею.

В обґрунтування позову зазначено, що 03.09.2021 року виконавчим комітетом Крупецької сільської ради Радивилівського району Рівненської області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №11. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Згідно рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18.07.2023 року (справа № 568/673/23) шлюб було розірвано. З відповідачем вона проживає окремо. На даний час ОСОБА_1 проживає разом із сином у АДРЕСА_1 . Відповідач сином цікавиться дуже рідко. Після розірвання шлюбу син залишився на її повному утриманні, тому вона була змушена звернутись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 73160109 від 27.10.2024 року було відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу. Відповідач має заборгованість. Аліменти сплачує не регулярно. Зазначає, що у неї є житло, вона проживає із своїм нинішнім чоловіком у будинку його батьків, які до неї та сина ставляться прихильно. Відповідач періодично висловлює думку забрати сина до себе. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 27.03.2024 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалю Радивилівського районного суду Рівненської області від 05.06.2024 року в якості третьої особи було залучено Службу у справах дітей Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 29.07.2024 року у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та її представник, адвокат Бернацький П.В. в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві.

Представники третіх осіб: служби у справах дітей Радивилівської міської ради та орган опіки та піклування Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заяви про розгляд справи без участі представників третіх осіб, не заперечують проти задоволення позовних вимог.

У судове засідання відповідач не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі з 2021 року. Шлюб було розірвано згідно рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18.07.2023 року, справа № 568/673/23 (а.с. 13).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12).

Згідно з Витягом з Реєстру Козинської територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.10.2023 року, встановлено, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти згідно судового наказу № 568/1441/23 від 26.10.2023 року (а.с. 16-17)

З характеристики на ОСОБА_1 № 04-06/19/2 від 27.02.2024 року, виданої за місцем проживання старостою Добриводського старостинського округу вбачається, що остання зарекомендувала себе з позитивної сторони. Перебуває у громадському шлюбі із ОСОБА_6 , з подальшим одруженням, який зараз у ЗСУ. Проживає у сім`ї ОСОБА_6 , має сина ОСОБА_4 2020 р.н., дитина проживає разом із нею (а.с. 22).

Позивачем надано довідки з КНП «Радивилівська центральна міська лікарня» Радивилівської міської ради Рівненської області №6,7 від 26.02.2024 р. про те, що позивач на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 20-21).

На запит суду був наданий висновок органу опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області №1200/01.09-20 від 18.07.2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 . З метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього сина разом із матір`ю.

22.08.2024 року до суду від позивачки надійшла заява, у якій вказано, що позивачка ОСОБА_1 20.03.2024р. уклала шлюб з ОСОБА_6 . На підтвердження додала копію Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Радивилівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 38, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_9 .

В ході розгляду справи судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків у 2021 році, дитина залишилися проживати з матір`ю. Згідно з листом Радивилівського територіального центру Соціального обслуговування № 1-24/40 від 02.02.2024 року, встановлено що фахівцями відділення здійснено оцінку потреб сім`ї, ОСОБА_1 , яка проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_4 у АДРЕСА_2 , в орендованому будинку. У дитини є окреме ліжко, місце для гри, іграшки. Дитина відвідує дитячий садок та центр раннього розвитку «Мудрик». Дитина розвивається згідно віку. Мати забезпечує належний догляд сина (а.с.84).

При обстеженні умов проживання та рівня забезпечення потреб ОСОБА_4 , органом опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області, було встановлено, що матір`ю створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини (а.с. 83, 85).

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

З наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач має матеріальну можливість для утримання дитини, створила для неї належні побутові умови для проживання, забезпечила їй належне медичне обслуговування, займається їй вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також те, що вона проживає з позивачкою у звичних для неї умовах, ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, проживання батька окремо від них, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачкою. При цьому суд враховує також висновок органу опіки та піклування Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає першочерговому врахування інтересів дитини.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини в сумі 1211 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Козинської сільської ради Дубенського району Рівненської області, Служба у справах дітей Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.09.2024 року.

Суддя О.М. Делалова