Номер провадження: 22-ц/813/4132/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України, в якому просив суд встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач з моменту народження, тобто з 09.04.1974 року проживав у смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області, про що є відповідний актовий запис №42 виконавчого комітету Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Від народження і до повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 він проживав за адресою АДРЕСА_1 , й територію Харківської області не залишав, в тому числі на день здобуття незалежності України. Позивач зазначив, що після проголошення незалежності України до набрання чинності Законом України «Про громадянство України» паспорт громадянина України не отримував, так як знаходився в складних життєвих обставинах, зокрема, з 1993 року по 2020 року знаходився в місцях позбавлення волі. Після звільнення із установи Державної кримінально-виконавчої служби 30 грудня 2020 року він хотів налагодити своє життя, влаштуватися на роботу, але не може це зробити, так як не документований паспортом громадянина України. Суворовським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області йому було відмовлено у видачі паспорту, так як не встановлена належність до громадянства України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області, у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області просять скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)заявник не звертався із відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України про набуття громадянства України у визначеному законом порядку. Вважає, що у справі наявний спір про право, тому суд порушив вимоги частини шостої статті 294 ЦПК України;

2)жодний із долучених ОСОБА_1 документів не підтверджує факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 06 листопада 2024 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 листопада 2024 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області, про що свідчить свідоцтво про народження, видане 12.09.2018 року Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №42).

Згідно із Акту, складеного 01.08.2023 року депутатом Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2 в присутності двох сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , копії паспортів яких додано до цього Акту, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від дня народження до 1992 року проживав в домоволодінні АДРЕСА_2 . Справжність підпису депутата селищної ради ОСОБА_2 , що склав цей Акт, засвідчив Голова селищної ради А.Литвинов, підпис якого скріплено печаткою.

Як вбачається з довідки про звільнення, серія ХАР №02175, яка видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області, громадянство Україна, раніше судимий, позивач відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 1993 року й звільнений за відбуттям строку покарання 30.12.2020 року.

Довідкою Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 03.08.2021 підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно звертався із заявою щодо встановлення його особи для подальшого документування паспортом громадянина України, й проведеною перевіркою встановлено особу заявника, та встановлено, що він перебував у громадянстві СРСР, але не встановлено його належності до громадянства України.

Листом Суворовського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області ДМС України №5116-1815/5116 від 09.09.2021 позивачу повідомлено, що його особу встановлено, але в зв`язку з тим, що не встановлена його належність до громадянства України йому відмовлено у видачі паспорта громадянина України, але він має право набуття громадянства відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України»; рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

В абз.2 ст. 3 Закону зазначено, що особи, вказані в пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно зі ст. 8 Закону особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

В пункті 10 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» № 215/2001 від 27.03.2001 р. зазначено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, оскільки позивач не має можливості подати передбачену законом довідку про своєї постійне місце проживання в неповнолітньому віці на території України через воєнні дії в Харківській області, де він народився та проживав від дня народження до 1993 року; враховуючи обмежене, на цей час, пересування по території України осіб без паспорта громадянина України, а також, оскільки позивач надав суду вищенаведені судом докази, що він постійно проживав на території України, суд вважає можливим встановити факт, що має юридичне значення, для отримання ОСОБА_1 громадянства України, а саме факт постійного проживання ним в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

За таких обставин, проаналізувавши надані заявником документи, що містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт, що має юридичне значення заявником, який останньому необхідний для оформлення громадянства України за територіальним походженням, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що жодний із долучених ОСОБА_1 документів не підтверджує факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, то колегія суддів зазначає таке.

На підтвердження своїх вимог сторона позивача надала наступні докази:

1) свідоцтво про народження, видане 12.09.2018 року Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №42), яке свідчить, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області;

2) Акт, складений 01.08.2023 року депутатом Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2 в присутності двох сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , копії паспортів яких додано до цього Акту, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від дня народження до 1992 року проживав в домоволодінні

АДРЕСА_4 ) довідка про звільнення, серія ХАР №02175, яка видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження смт. Вільшани, Дергачівського району Харківської області, громадянство Україна, раніше судимий, позивач відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 1993 року й звільнений за відбуттям строку покарання 30.12.2020 року;

4) Лист Суворовського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області ДМС України №5116-1815/5116 від 09.09.2021, яким позивачу повідомлено, що, зокрема, його особу встановлено.

Крім того до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав вирок Дергачівського районного народного суду Харківської області від 18.03.1992 у справі №1-38 щодо засудженого ОСОБА_1 за ст.ст.140 ч. 2,3 КК України.

Апеляційний суд приймає цей доказ з огляду на таке.

Частинами першоютретьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Від адвоката Карпенка О.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшли письмові пояснення, в яких він вказує, що 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав вирок Дергачівського районного народного суду Харківської області від 18.03.1992 у справі №1-38. Даний вирок є новим доказом у справі і не подавався до суду першої інстанції у звязку із тим, що копія даного вироку була отримана позивачем лише 06.02.2024 у зв`язку із тим, що Дергачівський район Харківської області був окупований російськими військами під час повномасштабного вторгнення росії в Україну, яке розпочалось в лютому 2022 року. Тільки після закінчення окупації та відновлення роботи органів у Дергачівському районі Харківської області, позивач міг звернутись та отримати копію зазначеного вироку в архіві Дергачівського районного суду Харківської області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнає вказані причини поважними і винятковими, а тому приймає вирок Дергачівського районного народного суду Харківської області від 18.03.1992 у справі №1-38 як доказ у справі.

Аналізуючи вказаний вирок суду можна дійти висновку, що ОСОБА_1 , реалізуючи злочинний умисел, перебував у смт. Вільшани Дергачівського району Харківської області 07 квітня 1991 року, 14 травня 1991 року, 29 вересня 1991 року, 19 жовтня 1991 року. Також у вироку зазначено, що ОСОБА_1 працював у ЗА « ОСОБА_5 ».

Вказані докази у їх сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 проживав і перебував на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку, є безпідставними з огляду на наступне.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залищити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк