КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 760/5811/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5320/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду від 04 липня 2023 року,

встановив:

у березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 04 березня 2006 року, посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини припинені, подальше збереження сім`ї є неможливим.

Рішенням Солом`янського районного суду від 04 липня 2023 року позов було задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він з ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 2006 року. Вказував, що у 2021 році відносини між подружжям ускладнились, почало виникати непорозуміння. Зазначав, що з березня 2022 року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. За таких обставин просив розірвати шлюб.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе. Однак, такий висновок суду першої інстанції було зроблено із порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкритті провадження у справі разом із копією позовної заяви було направлено відповідачу ОСОБА_2 за адресою реєстрації її місця проживання: АДРЕСА_1 (в/ч). Поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21). За адресою для листування, вказаною ОСОБА_1 у позовні заяві, а саме: АДРЕСА_2 , поштова кореспонденція ОСОБА_2 не направлялась.

Враховуючи викладене, розгляд справи відбувся за відсутності належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи

ОСОБА_2 , що є підставою для скасування рішення суду.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом не було з`ясовано, що відносини між сторонами не припинені. Вказувала, що з початку введення воєнного стану на території України вона разом з двома неповнолітніми дітьми подружжя виїхала за межі України, однак продовжувала підтримувати відносини з чоловіком в телефонному режимі. Зазначала, що в порушення домовленостей між подружжям ОСОБА_1 здійснив приватизацію квартири без її відома та участі, а розірвання шлюбу може призвести до непередбачених обставин, пов`язаних з відчуженням майна, набутого сторонами у шлюбі. Однак, такі доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 про надання сторонам строку для примирення суд не просила. З моменту подання апеляційної скарги минуло більше шести місяців, доказів на підтвердження примирення подружжя відповідачем не надано.

Судом при розгляді справи встановлено, що сторони разом не проживають, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який звернувся до суду з позовом про його розірвання.

Доводи відповідача ОСОБА_2 зводяться до існування між сторонами майнового спору щодо спільного майна подружжя, що не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про розірвання шлюбу.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду від 04 липня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 березня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №361 від 04 березня 2006 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді