Справа № 643/5976/23
Провадження № 2/643/221/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Паньшиної О.С.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач), в якому просить суд:

-визнати квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

-визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ;

-визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ;

-припинити право спільної сумісної власності позивача та відповідача на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 12 000, 00 грн. а також витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року він та ОСОБА_3 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та разом вели домашнє господарство. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року по 08.09.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . 08 вересня 2006 року позивач уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_3 07 квітня 2021 року рішенням Московського районного суду м. Харкова розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . За час проживання у шлюбі ними спільно набуто майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20 встановлені обставини, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 року. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, яка перебуває у їх спільній сумісній власності, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Крім того, разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд заборонити продаж і будь-яке відчуження квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 05.07.2023 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі № 643/5976/23, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 10.08.2023 року.

Ухвалою від 05.07.2023 року Московський районний суд м. Харкова з метою забезпечення позову до набранням рішенням суду законної сили, заборонив вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою від 10.08.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження у справі № 643/5976/23 на тридцять днів відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України, підготовче засідання відкладено на 27.09.2023 року у зв`язку з неявкою відповідача.

27.09.2023 року підготовче засідання відкладено 08.11.2023 року у зв`язку з неявкою відповідача.

Ухвалою від 08.11.2023 року Московський районний суд м. Харкова закрив підготовче провадження та призначив справу № 643/5976/23 до судового розгляду по суті на 11.12.2023 року.

11.12.2023 року розгляд справи відкладено на 27.12.2023 року у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у відпустці.

27.12.2023 року розгляд справи відкладено на 02.02.2024 року за клопотанням представника відповідача.

02.02.2024 року розгляд справи відкладено на 28.02.2024 року за клопотанням представника відповідача.

26.02.2024 року представником позивача адвокатом Панасенком П.П. подано заяву про доповнення обставин справи.

Відповідач не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами. Водночас, 28.02.2024 року представником відповідача адвокатом Мойсюком А.М. подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких він зазначає, що відповідач не заперечує щодо рівності часток у праві спільної власності на майно, проте зазначає, що спосіб захисту права позивача обрано неналежний, а позовні вимоги сформовано з порушеннями. Окрім того, у справі відсутній спір. Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20 вирішено питання про визнання майна (квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, і не оспорюється надалі відповідачем у справі. Більш того, відповідачем 07.02.2022 року подано до суду позов про припинення його права на частку у спірній квартирі (справа № 643/2457/22), що також свідчить про відсутність предмета спору. У зв`язку з цим, вимога позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя не підлягає задоволенню, оскільки питання про право спільної сумісної власності подружжя на майно вже вирішено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20. Вимоги позивача щодо визнання за ним та відповідачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири за кожним у позовній заяві виражені некоректно. Відповідач не заперечує щодо поділу майна, і визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за кожним. Після визначення часток у праві власності сторін правовий режим спільної сумісної власності змінюється на спільну часткову, що не містить відображення у вимогах, зазначених позивачем у позовній заяві, а частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Як свідчить подана позивачем позовна заява та позовна заява відповідачки у справі № 643/2457/22, спору між сторонами про розмір часток фактично не існує, що само по собі виключає необхідність судового захисту. Щодо судових витрат у вказаній справі представник відповідача зазначає, що відповідач є інвалідом ІІ групи, має онкологічне захворювання і проходить довготривале лікування, що підтверджується довідкою Онкологічної МСЕК та карткою індивідуальної програми реабілітації інвалідів, а отже звільнений від сплати судового збору. Таким чином, представник відповідача просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами стосовно предмета позову визначення рівного розміру часток у праві спільної власності подружжя.

Разом з цим, представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він вказує на те, що позивач звернувся із зазначеним позовом до суду 03.07.2023 року, тобто поза межами строку позовної давності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на спірну квартиру позивач звернувся 03.04.2020 року, а відтак саме з цього моменту слід обраховувати трирічний строк позовної давності. У зв`язку з чим представник відповідача вважає, що наявні підстави для застосування позовної давності і відмови у задоволенні позову.

Також представник відповідача зазначає, що понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу складають 15 000, 00 грн.

28.02.2024 року розгляд справи відкладено на 27.03.2024 року у зв`язку з клопотанням представника позивача.

11.03.2024 року представником позивача подано заперечення щодо клопотання про закриття провадження у справі та щодо заяви про застосування строку позовної давності, відповідно до змісту яких представник позивача просить суд відмовити у задоволенні вищевикладених заяв з наступних підстав: між позивачем та відповідачем наявний спір про право, оскільки спірна квартира перебуває у їх спільній сумісній власності і до подання позову відповідач відмовлявся від поділу майна на підставі письмового нотаріально посвідченого договору. Таким чином, відсутні підстави для закриття провадження у справі, а відсутність заперечень відповідача щодо рівності часток у спірній квартирі не свідчить про відсутність предмета спору, оскільки припинення права спільної сумісної власності у позасудовому порядку можливе виключно на підставі рішення суду про поділ майна подружжя. Позови у даній справі № 643/5976/23 та справі № 643/2457/22 не є тотожними, так як у даних справах є відмінним предмет позову. Поданий позов ОСОБА_3 у справі № 643/2457/22 є передчасним, так як попередньо не було визначено частки сторін у праві спільної сумісної власності ні за домовленістю сторін на підставі письмового нотаріально посвідченого договору, ні на підставі рішення суду. На даний час спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. 07.04.2021 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду, а згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Отже доводи відповідача про те, що позивач про порушення своїх прав дізнався ще 03.04.2020 року (під час перебування сторін справи у шлюбі) є безпідставними.

11.03.2024 року представником позивача подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 грн.

Протокольною ухвалою від 27.03.2024 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки вказане клопотання є безпідставним та необґрунтованим.

27.03.2024 року розгляд справи відкладено на 15.04.2024 року.

У судовому засіданні 15.04.2024 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.04.2024 року заперечив проти позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача зазначив, що вони є завищеними та неспівмірними.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 у справі № 643/7746/20 шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2007 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до звіту про оцінку майна № 11с-0623/06 від 26.06.2023 ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 2 364 110, 00 грн.

13.04.2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спірну квартиру.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року, яке 03.11.2021 року Харківським апеляційним судом залишено без змін, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року по 08.09.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ; в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 відмовлено.

При цьому, зі змісту рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року вбачається, що: «З`ясувавши всі обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та установивши, що з березня 2005 року по 008.09.2006 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме створювалось під час проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулася вже у шлюбі, що відповідно до ст. 74 СК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на квартиру, кошти на будівництво якої витрачено саме у цей період».

Крім того, як вбачається з постанови Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 року «Спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не була спростована позивачем.Відмовляючи в задоволенні позову у частині визнання права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем виникнення у нього права власності. Колегія суддів зауважує, що для придбання спірної квартири були використані значні кредитні кошти, 32 000 дол США, які 13.07.2006 отримала відповідач на підставі укладеного нею договору кредиту ще до продажу відповідачем своєї другої квартири.Отже використання для придбання за договором пайової участі спірної квартири отриманих позивачем від продажу квартир грошових коштів у даному випадку належними, достовірними і достатніми доказами безспірно не доведена, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у цивільному процесі передбачені частиною 4 статті 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 року в справі № 910/9823/17.

Разом із тим, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

За таких обставин, факт спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру встановлений судовим рішенням, яке має преюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню під час розгляду даної справи.

Відповідач під час розгляду даної справи також зазначив про те, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України

Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

За таких обставин, вимога позивача про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду із заявою про застосування строків позовної давності представник відповідача посилається на те, що з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на спірну квартиру позивач звернувся 03.04.2020 року, а відтак саме з цього моменту слід обраховувати трирічний строк позовної давності.

Однак суд вважає вказані доводи представника відповідача безпідставними, враховуючи наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Положеннями ст. 257 ЦК України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

У даній справі шлюб між сторонами розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 у справі № 643/7746/20, яке набрало законної сили 10.05.2021 року.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Як вбачається з постанови Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 у справі № 643/5762/20 13 квітня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності. Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року він уклав шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу сторони мають сина. Однак, до реєстрації шлюбу вони з відповідачем з березня 2005 року вже стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Разом святкували усі свята: дні народження, Новий рік, відвідували батьків відповідача, їздили з друзями на відпочинок. За час спільного проживання до реєстрації шлюбу: з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю зі взаємними правами та обов`язками. Вони планували разом спільне майбутнє та купівлю власної спільної квартири. Вказав, що на початку літа 2006 року ними на ім`я відповідачки з АТ «Флас» був укладений договір пайової участі в будівництві житлового будинку за номером АДРЕСА_3 . Перший внесок був зроблений у сумі 20000 доларів США. Оскільки їм не вистачало коштів, вони взяли іпотечний кредит у AT «Укрсоцбанк». Кредит був повністю достроково погашений вже у шлюбі на суму 32000 доларів США у вересні 2006 року. Для купівлі спірної кватири та погашення даного кредиту йому довелось продати дві квартири, які належали йому на праві приватної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_4 , яку він продав відповідно до Договору купівлі-продажу від 15.05.2006 року за 154025, 00 гривень (еквівалент за курсом НБУ становив 30500, 00 доларів США) та квартиру АДРЕСА_5 , яку він продав відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року за 145800, 00 грн. (еквівалент за курсом НБУ становив 28000, 00 доларів США). 15.08.2007 року Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта було прийнято в експлуатацію перший пусковий комплекс першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по АДРЕСА_6 . Рішенням Харківської міської ради від 15.08.2007 року за № 817 було затверджено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію першого пускового комплексу першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по АДРЕСА_6 . 13 листопада 2007 року Рішенням за № 349/27 Виконавчого комітету Московського району в місті Харкові було вирішено оформити та видати свідоцтво про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 05 грудня 2007 року Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я відповідача, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . В цій квартирі вони і мешкають з відповідачем та їх сином. Так, спірна квартира придбана за 52 000, 00 доларів США - це кошти від продажу квартир, які були його особистою власністю, та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки кошти на придбання спірної квартири були його власні, то вважає що право власності на вищезазначену квартиру повинно бути визнано за ним. На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просив визнати факт, що він та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року; визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 року, і яке набрало законної сили 03.11.2021 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки судами було встановлено, що вона набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не була спростована позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позивачем виникнення у нього права власності.

При цьому, апеляційний суд зазначив, що для придбання спірної квартири були використані значні кредитні кошти, 32 000 дол США, які 13.07.2006 отримала відповідач на підставі укладеного нею договору кредиту ще до продажу відповідачем своєї другої квартири. Отже використання для придбання за договором пайової участі спірної квартири отриманих позивачем від продажу квартир грошових коштів у даному випадку належними, достовірними і достатніми доказами безспірно не доведена, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, з дня набрання судовим рішенням у справі № 643/5762/20 законної сили було встановлено факт спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру.

За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Також суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

З огляду на викладене заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру та припинення права спільної сумісної власності на майно, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц зазначено, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з колишньою дружиною як чоловіка та дружини.

Зазначений вище висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Отже, задоволення вимоги про поділ спірної квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт.

З огляду на викладене у суду відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірної квартири.

Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.

За таких обставин позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду було надано Договір про надання правової допомоги від 20.06.2023, укладений між позивачем (Клієнт) та адвокатом Панасенком П.П. (Адвокат), відповідно до п. 1. якого Адвокат зобов`язується надати Клієнту правову допомогу в ході розгляду в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя квартири АДРЕСА_2 , та за дорученням Клієнта усюди здійснювати його представництво. Клієнт зобов`язується оплатити Адвокату надання правової допомоги в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Додатковою угодою від 20.06.2023 сторони визначили, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у сумі 12 000, 00 грн. 20 червня 2023 року.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру № 7 від 20.06.2023 адвокат Панасенко П.П. отримав від позивача гонорар у розмірі 12 000, 00 грн. за договором про надання правової допомоги від 20.06.2023.

06.03.2024 року між позивачем та адвокатом Панасенком П.П. було укладено Акт приймання-передачі робіт з надання правничої допомоги по Договору про надання правової допомоги від 20.06.2023, з якого вбачається, що адвокат надав позивачу наступні послуги:

1. підготовка позовної заяви, заяв та клопотань:

- підготовка позовної заяви на 9 арк. 03.07.2023 року - 5 год. (3 000, 00 грн.);

- підготовка заяви про забезпечення позову на 8 арк. 03.07.2023 року 2 год. (1 000, 00 грн.);

- підготовка заяви про доповнення обставин справи 22.02.2024 року 1 год. (500 грн.);

- підготовка заперечень на клопотання про закриття провадження у справі 06.03.2024 року 3 год. (1 500, 00 грн.).

2. участь адвоката у судовому засіданні у суді першої інстанції:

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 10.08.2023 року (1 000, 00 грн.);

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 27.09.2023 року (1 000, 00 грн.);

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 08.11.2023 року (1 000, 00 грн.);

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 27.12.2023 року (1 000, 00 грн.);

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 02.02.2024 року (1 000, 00 грн.);

- прибуття до суду та участь у судовому засіданні 28.03.2024 року (1 000, 00 грн.).

Вищевказаним Актом сторони підтвердили, що надання правової допомоги виконано в повному обсязі та в строк, згідно з Договором про надання правової допомоги від 20.06.2023 року. Сторони претензій один до одного, у тому числі матеріальних не мають.

Враховуючи категорію та складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також висловлене у судовому засіданні клопотання представника відповідача щодо неспівмірності таких витрат, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, у зв`язку з чим вважає за необхідне зменшити їх до 8 000, 00 грн.

Що стосується понесених позивачем витрат по сплаті судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 8 052, 00 грн., а також за подання заяви про забезпечення позову в сумі 536, 80 грн.

Визначаючи розмір судового збору позивач керувався тим, що відповідно до п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, пп. 3 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено максимальний розмір судового збору - три розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб при поданні позовної заяви про поділ майна саме при розірванні шлюбу.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 у справі № 643/7746/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Водночас, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Аналогічна позиція щодо визначення ставки судового збору викладена в ухвалах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 127/19375/22, від 01.02.2022 у справі № 750/11996/18, постанові Запорізького апеляційного суду від 22.11.2022 у справі № 331/2912/22, постанові Київського апеляційного суду від 12.09.2023 у справі № 362/2690/21.

За таких обставин, оскільки вимоги позивача про поділ майна подружжя судом задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь, а недоплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 768, 55 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.

6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 3 768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 55 коп. судового збору.

7. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

9. Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 29.04.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко