провадження № 22-ц/824/3581/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати незаконним і скасувати наказ відповідача від 23 березня 2022 року за № 294-к про звільнення ОСОБА_1 , директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України; поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом»; стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 його середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по дату ухвалення рішення у даній справі; стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 90 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював у відповідача з липня 2020 року. Остання посада, яку обіймав позивач, була посада директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Наказом від 23 березня 2022 року за № 294-к позивача було звільнено з роботи із займаної посади з 24 березня 2022 року на підставі п. 1) ч.1 ст. 41 КЗпП України. На думку позивача, вказаний наказ є незаконним, оскільки він був прийнятий відповідачем з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем не було враховано, що позивач не є суб`єктом - працівником, якого можна звільнити з роботи з підстав, передбачених п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України; ним не були порушені трудові обов`язки, як директором з фінансів та бюджетування, так, і тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». При цьому, оспорюваний наказ відповідача взагалі не містить конкретні посилання на факти порушення позивачем трудової дисципліни. Крім того, незаконне звільнення позивача з роботи спричинило йому додатково моральні страждання, у зв`язку з чим він оцінює заподіяну йому відповідачем, як роботодавцем, моральну шкоду в 90 000 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що надані ним докази щодо його відрядження свідчать про тимчасовий характер виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» саме у період відрядження позивача на інше підприємство в іншу місцевість в період з 21 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року. Відтак, обставина щодо покладення тимчасового виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» на позивача на невизначений строк є недоведеною, а висновки суду в цій частині є хибними. Як вбачається з тексту наказу № 205-к від 16 лютого 2022 року позивач погодився тимчасово виконувати обов`язки заступника генерального директора ВП РАЕС шляхом відрядження, що виключало згоду позивача на переведення в іншу місцевість на невизначений період, як стверджував відповідач та помилково погодився з такою позицією суд. Крім того, посадові обов`язки директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом» не є тотожними посадовим обов`язкам заступника генерального директора ВП Рівненська АЕС. До того ж посадовою інструкцією директора з фінансів та бюджетування ОСОБА_1 не передбачено виконання обов`язків заступника генерального директора ВП Рівненська АЕС на час його відсутності, відтак, такі обов`язки не належать до трудової функції позивача. Будь-яких доплат за суміщення посад позивач не отримував, відтак, і висновок суду щодо обов`язку виконання ОСОБА_1 тимчасових обов`язків по посаді заступника генерального директора ВП РАЕС більший період, аніж прямо передбачено в наказі про відрядження (з 21 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року) не відповідає фактичним обставинам справи. Відтак, позивач з 21 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року виконував обов`язки заступника генерального директора ЕФ у ВП РАЕС у м. Вараш, Рівненської області у зв`язку з відрядженням згідно наказів № 205-к від 16 лютого 2022 року та № 01-59-В від 18 лютого 2022 року, юридично і фактично залишаючись обіймати посаду директора з фінансів та бюджетування дирекції з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом», м. Київ. При цьому, ОСОБА_1 у березні 2022 року виконував завдання безпосереднього керівника, вивчав робочі документи, давав вказівки підлеглим, розробляв пропозиції та надавав рекомендації з поточних питань, тощо. Зазначені обставини міг би підтвердити віце-президент ДП «НАЕК «Енергоатом» Якоб Хартмут, про виклик якого для допиту у якості свідка по справі було заявлено представником позивача під час підготовчого засідання, а саме клопотання у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства (ст. 83 ЦПК України) подано до суду разом із позовною заявою. Натомість, судом безпідставно відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання, чим порушено основоположний принцип цивільного процесу змагальність сторін. Крім того, позивач вказує, що не був ані керівником ДП (президентом), ані його заступником (віце-президентом), а також не обіймав інші посади, перелічені п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується Посадовою інструкцією директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом». Натомість, звільнено ОСОБА_1 було саме з посади директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом», тоді як зазначалось вище посаду заступника генерального директора з економіки і фінансів ВП РАЕС позивач ніколи не займав, а виконував обов`язки по цій посаді лише чотири дні, що було визначено метою його службового відрядження. «Порушення трудової дисципліни», викладені в спірному наказі, у вигляді «залишення ВП РАЕС без керівництва і неповідомлення ОСОБА_1 про свої наміри і місцезнаходження», визначені як підстава для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не відповідають дійсності та спростовуються відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи. За умови відсутності самої події дисциплінарного проступку, шкідливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) працівника і такими наслідками, суд в оскаржуваному рішенні дійшов неправильного висновку щодо обґрунтованості підстав для видання спірного наказу та звільнення позивача з займаної посади. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції на вищезазначені обставини уваги не звернув, помилково вважав доведеними факт вчинення дисциплінарного проступку позивачем та обґрунтованим застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «НАЕК «Енергоатом» вказує про те, що наказом №205-к не було визначено кінцевий строк відрядження позивача та виконання ним обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП РАЕС. Враховуючи, що позивач був відряджений до ВП РАЕС, що означало його тимчасову відсутність за основним місцем роботи у м. Києві, наказом від 18 лютого 2022 року №218-к «Про тимчасове виконання обов`язків» виконання обов`язків директора з фінансів та бюджетування тимчасово з 21 лютого 2022 року на період перебування у службовому відрядженні позивача було покладено на заступника директора дирекції - директора департаменту - казначейства дирекції з фінансів та бюджетування ОСОБА_3 . Отже, цей наказ також не передбачав кінцевого строку перебування позивача у відрядженні та виконання ним обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП РАЕС. Таким чином, факт покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП РАЕС та наказ № 205-к передбачали постійне знаходження позивача на робочому місці у м. Вараш з 21 лютого 2022 року. З 25 лютого 2022 року вдповідачу не було відоме місцезнаходження позивача. Лише 18 березня 2022 року позивач відповів на телефонний дзвінок ОСОБА_4 та повідомив, що знаходиться у Львівській області, тобто, у місці, яке жодним чином не пов`язане з виконанням позивачем своїх трудових обов`язків. Внаслідок залишення робочого місця позивач залишив без керівництва доручену йому відповідальну ділянку роботи, чим спричинив дестабілізацію роботи фінансово-економічної служби стратегічного підприємства - об`єкта атомної електростанції, що в умовах воєнного часу є неприпустимим, не повідомив керівництво ДП «НАЕК «Енергоатом» про свої наміри та місцезнаходження, тим самим скоїв грубе порушення трудової дисципліни. У зв`язку з цим, позивача звільнено з роботи 24 березня 2022 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1 ст. 41 КЗпП України. Безпідставним є посилання скаржника на те, що він взагалі не мав обов`язку виконувати повноваження заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП РАЕС, оскільки не отримував доплату за цю посаду, адже, позивач сам погодився на такі умови праці, відбув у відрядження та фактично виконував зазначені обов`язки у період з 21 по 24 лютого 2022 року, що ним не заперечується. Також, помилковим є твердження скаржника, що він не належить до категорій осіб, які можуть бути звільнені за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Позивач був звільнений з посади тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП РАЕС, тобто, з посади заступника керівника відокремленого підрозділу, яка прямо визначена у п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 23 липня 2020 року, відповідно до наказу відповідача від 21 липня 2020 року за № 711-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду помічника президента служби президента.

06 серпня 2020 року згідно наказу відповідача за № 828-к з 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 був тимчасово переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування відповідно до його заяви.

08 квітня 2021 року, на підставі наказу відповідача за № 488-к, з 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 був переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування постійно відповідно до заяви останнього.

16 лютого 2021 року наказом відповідача за № 205-к «Про тимчасове виконання обов`язків» на ОСОБА_1 за його згодою було покладено тимчасове виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 21 лютого 2022 року.

Як встановлено судом і це не заперечувалося сторонами, зазначеним вище наказом відповідача за № 205-к від 16 лютого 2021 року не було визначено кінцевий строк, протягом якого позивач повинен виконувати обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

В судовому засіданні представник відповідача наголошував, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був відряджений до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», тобто, був відсутнім за основним місцем роботи у м. Києві, наказом відповідача від 18 лютого 2022 року за № 218-к «Про тимчасове виконання обов`язків» виконання обов`язків директора з фінансів та бюджетування тимчасово з 21 лютого 2022 року було покладено на заступника директора дирекції - директора департаменту - казначейства дирекції з фінансів та бюджетування ОСОБА_3 .

На підставі наказу відповідача від 16 лютого 2022 року за № 205-к було видано наказ про відрядження ОСОБА_1 до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 18 лютого 2022 року № 01-59-В, з 21 по 24 лютого 2022 року.

В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що факт покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» передбачав постійне його знаходження у м. Вараш, незалежно від оформлення відрядження. Крім того, як встановлено судом в судовому засіданні, лише 18 березня 2022 року позивач повідомив відповідача, що перебуває у Львівській області.

22 березня 2022 року ОСОБА_1 була надана пояснювальна записка (а.с. 34 т.1).

23 березня 2022 року відповідачем було видано наказ № 294-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », відповідно до п. 1 якого позивача, директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», звільнено з роботи 24 березня 2022 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1 ст.41 КЗпП України.

Зазначеним наказом відповідача було встановлено, що ОСОБА_1 після 24 лютого 2022 року не оформив продовження відрядження та, не попередивши керівництво Компанії, відбув з ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». За кілька днів після завершення відрядження він телефонував генеральному директору ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» та цікавився ситуацією на станції. Після цього на зв`язок не виходив, у ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» не з`являвся.

Таким чином, відповідач прийшов до висновку, що позивач, як тимчасово виконуючий обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» не виконав наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16 лютого 2022 року № 205-к «Про тимчасове виконання обов`язків», вимоги посадової інструкції заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», вимоги посадової інструкції директора з фінансів та бюджетування, вимоги правил внутрішнього трудового розпорядку, а також п. 2.2 Кодексу корпоративної етики ДП «НАЕК «Енергоатом» щодо дисциплінованості и відповідальності за виконання покладених завдань. Внаслідок залишення робочого місця ОСОБА_1 покинув без керівництва доручену відповідальну ділянку роботи, чим спричинив дестабілізацію роботи фінансово-економічної служби стратегічного об`єкту держави - атомної електростанції, що в умовах воєнного часу є неприпустимим, та не довів до відома керівництва Компанії про свої наміри та місцезнаходження, тим самим скоїв грубе порушення трудової дисципліни.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання позивачем положень наказу відповідача за № 205-к від 16 лютого 2022 року, а також враховуючи посаду, на яку було призначено позивача, суд приходить до висновку, що його звільнення з роботи на підставі положень п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України відбулося з дотриманням положень трудового законодавства, наявні всі обов`язкові умови звільнення позивача з роботи, на підставі зазначеної норми закону (п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України),

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 51 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) зроблено висновок, що «роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2018 року в справі № 761/6874/17 (провадження № 61-1452св18) зазначено, що «відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15-ц (провадження № 61-19602св18) зроблено висновок, що «ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Однією з умов застосування положень пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є встановлення не тільки самого факту одноразового порушення трудових обов'язків, а й вини працівника в такому порушенні.

Суд першої інстанції не встановив обставини, що мають значення для вирішення даного спору, а саме в чому полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 і чи належить посада позивача до таких, із якої може бути звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 квітня 2021 року на підставі наказу відповідача за № 488-к з 09 квітня 2021 року позивач був переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування постійно відповідно до заяви останнього.

16 лютого 2021 року наказом відповідача за № 205-к «Про тимчасове виконання обов`язків» на позивача за його згодою було покладено тимчасове виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 21 лютого 2022 року та підставі наказу відповідача від 16 лютого 2022 року за № 205-к було видано наказ про відрядження позивача до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 18 лютого 2022 року № 01-59-В, з 21 по 24 лютого 2022 року.

Вирішуючи питання про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників які підпадають під дію зазначеного пункту, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивач прийнятий на посаду директора з фінансів та бюджетуванняі лише тимчасово на нього були покладені обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за його згодою, після чого він був відряджений до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» м.Вараш з 21 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року, а, відтак, в розумінні п.1 ст.41 КЗпП України ОСОБА_1 не є керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Посилання відповідача на ту обставину, що посада заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» відноситься до переліку посад з якої особа може бути звільнена у разі наявності підстав визначених п. 1 ст. 41 КЗпП, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки позивач ніколи не був призначений на цю посаду.

Відповідачем не заперечується той факт, що посада директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом» не відноситься до посади, перебування особи на якій передбачає можливість її звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП.

Отже, позивач, не будучи призначеним на посаду керівника підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), не міг бути звільнений на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП.

Звільняючи позивача з посади директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом», відповідач посилається на допущені позивачем порушення як виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС», тобто, допущені на посаді, на яку він не був призначений.

При цьому, відповідач та суд першої інстанції не звернули уваги, що позивач, перебуваючи на посаді директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом», жодних порушень трудової дисципліни не допускав і такі не були підставою до його звільнення..

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембург», «Надбала проти Польщі» зазначив про те, що у разі незаконного звільнення працівника є доведеним факт заподіяння моральної шкоди.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При визначенні розміру моральної шкоди, апеляційний суд, враховуючи подані сторонами докази, ступінь моральних страждань та переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно положень п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з наявної у матеріалах справи довідки № 84/15 від 06 липня 2022 року (а.с.226, Т.1), останніми повними місяцями роботи позивача були січень та лютий 2022 року, в яких позивач отримував середньоденну заробітну плату в розмірі - 7 362,17 грн. Середньомісячна заробітна плата позивача складає 143 562,32 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку (7 362,17 грн.) на кількість днів, які мають бути оплачені середнім заробітком (595 дні), та становить 4 380 491,15 грн.

Зважаючи на викладене, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 4 380 491,15 грн., без врахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані роботодавцем окремо.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру в загальному розмірі сплатив 4 962 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову (98,15%), сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно до задоволених вимог, а саме у розмірі 4 870 грн. 21 коп.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 33 493 грн. 50 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позову в цій частині, а позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 23 березня 2022 року за № 294-к про звільнення ОСОБА_1 , директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді директора з фінансів та бюджетування Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», місце знаходження: вул. Назарівська, 3, м. Київ, ідентифікаційний код - 24584661, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2022 року по 03 липня 2024 року у розмірі 4 380 491 (чотири мільйони триста вісімдесят тисяч чотириста дев`яносто одна) гривня, 15 копійок без врахування податків та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень та судовий збір у розмірі 4 870 (чотири тисячі вісімсот сімдесят) гривень 21 копійка.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», місце знаходження: вул. Назарівська, 3, м. Київ, ідентифікаційний код - 24584661, в дохід держави судовий збір у розмірі 33 493 (тридцять три тисячі чотириста дев`яносто три) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 08 липня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.