Провадження № 2/761/311/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

позивачки: ОСОБА_1

представника позивачки: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про визнання поширеної інформації про особу недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію; зобов`язати вчинити дії; відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В серпні 2020р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-14 т. 1) до відповідача ОСОБА_4 , в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 107-111 т.2):

- визнати інформацію, наведену в дописі ОСОБА_4 на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» від 28 травня 2020р. (за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4), недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивачки (далі по тексту - вимога № 1);

- зобов`язати відповідача, не пізніше однієї доби від дня набрання законної сили рішенням у справі за цим позовом, спростувати наведену ним у зазначеному дописі інформацію шляхом опублікування на своїй особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» (доступ за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5) допису наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_6.

ІНФОРМАЦІЯ_7.» (далі по тексту - вимога № 2);

- стягнути з відповідача на користь позивачки, в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй приниженням ділової репутації, 468000,00 грн. (далі по тексту - вимога № 3).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 28 травня 2020р. на персональній сторінці відповідача в соціальній мережі «Facebook», який на той час обіймав посаду Голови комітету Верховної Ради України з питань гуманітарної та інформаційної політики, було поширено наступну інформацію, яка містить недостовірну інформацію, стосовно позивачки, шляхом її публікації:

- «ІНФОРМАЦІЯ_8.

ІНФОРМАЦІЯ_9.

ІНФОРМАЦІЯ_10.

ІНФОРМАЦІЯ_11.

ІНФОРМАЦІЯ_12…».

На думку позивачки, поширена відповідачем зазначена вище інформація відносно неї є образливою, оскільки принижує її честь і гідність, звинувачуючи її фактично у вчиненні низки корупційних правопорушень, перебуваючи на посаді директора ДП «Укркінохроніка». До того ж на думку позивачки ця інформація є недостовірною, порушує її честь, гідність, ділову репутацію та спричиняє їй додатково моральні страждання.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. від 16 вересня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.

24 листопада 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 103-108 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не зазначені конкретні фрази та вислови, які порушують її честь та гідність, а також не надано жодних доказів впливу цієї інформації на її ділову репутацію, при цьому на думку сторони відповідача, твердження позивачки, що відповідач звинуватив її у розкраданні державного майна та неналежного його використання ґрунтуються виключно на припущеннях сторони позивача. Як і не надано стороною позивача належні і допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що погіршення стану здоров`я позивачки відбулося саме внаслідок протиправних дій відповідача. Як і відсутні докази заподіяння позивачці моральної шкоди.

11 січня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 149-155 т.1), в якій сторона позивача підтримує заявлені позовні вимоги та звертає увагу суду, що вищенаведена інформація, яка була поширена відповідачем, стосується виключного ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів», директором якого була позивачка, при цьому відповідач у своєму дописі не згадує інших директорів кіностудій. Також на підтвердження зазначених обставин стороною позивача було додано до процесуальної заяви по суті, в якості письмових доказів висновок експерта № 92/20 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 23 вересня 2020р.

26 січня 2021р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 91-96 т. 2), в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що поданий стороною позивача, в якості письмового доказу висновок експерта № 92/20 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 23 вересня 2020р. є неналежним доказом, який поданий в порушення процесуальних строків, визначений Кодексом, при цьому стороною позивача не спростовано факту розірвання з позивачкою трудового договору, як з директором ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів».

22 червня 2021р. на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 107-111 т. 2) та висновок експерта № 51/21 за результатами проведення психологічної експертизи від 02 квітня 2021р. (а.с. 126-136 т.2), який був проведений за заявою представника позивачки.

17 серпня 2021р. на адресу суду надійшли письмові пояснення сторони відповідача на заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 147-150 т. 2).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Розпорядженням від 03 липня 2023р. за № 01-08-684 здійснено повторний автоматичний розподіл справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2023р. визначено головуючого суддю Волошина В.О.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2023р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведені у позові, відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив, просив суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні, допитані за клопотанням сторін, експерт ОСОБА_12., яка підтримала складений нею висновок експерта № 51/21 за результатами проведення психологічної експертизи від 02 квітня 2021р. Також в судовому засіданні підтримала складений висновок експерта № 92/20 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 23 вересня 2020р., допитана експерт ОСОБА_13.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши експертів, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що відповідачем 28 травня 2020р. на його персональній сторінці, в соціальній мережі «Facebook», було поширено наступну інформацію (допис), шляхом її публікації:

- «… ІНФОРМАЦІЯ_13.

ІНФОРМАЦІЯ_9.

ІНФОРМАЦІЯ_10.

ІНФОРМАЦІЯ_11.

ІНФОРМАЦІЯ_12».

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував того факту, що дійсно відповідачем в соціальній мережі «Facebook», на його сторінці було здійснено зазначений допис.

Заявляючи вимогу № 1 в прохальній частині позову, сторона позивача не зазначила, які саме фрази та вислови у зазначеному вище дописі відповідача в соціальній мережі «Facebook», містять недостовірну інформацію, відносно позивачки. В судовому засіданні ні позивачка, ні її представник не могли пояснити суду, чому в прохальній частині позову відсутні конкретні вислови та фрази, які на думку сторони позивача порушують її честь, гідність та ділову репутацію, та є по відношенню до позивачки недостовірними.

Так, фраза відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_14» не містять конкретних відомостей, а містять посилання на відповідне профільне міністерство, в підпорядкуванні якого перебувало ДП «Українська студія хронікально-документальних фільмів», директором якого була позивачка, і контракт з якою було розірвано, на підставі наказу № 436-к від 31 липня 2020р. (а.с. 128 т. 1).

Решта висловів та фрази, у зазначеному дописі відповідача в соціальній мережі «Facebook», на думку суду не стосуються безпосередньо позивачки, як фізичної особи, так, і керівника відповідного державного підприємства.

Твердження сторони позивача, що відомості та фрази, яку були поширені відповідачем в соціальній мережі «Facebook», стосуються позивачки, підтверджується, наданим, в якості письмового доказу стороною позивача висновком експерта № 92/20 за результатами лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 23 вересня 2020р. (а.с. 85-89 т. 2), судом оцінюються критично, оскільки питання, які були поставлені на вирішення експертизи не містять конкретні вислови та фрази, які на думку сторони позивача мають недостовірну інформацію, при цьому в судовому засіданні експерт ОСОБА_10 не могла пояснити суду, який саме нею був використаний скріншот (роздруківка) відповідача на сайті Інформаційного агентства «Укрінформ», викладеного 28 травня 2020р. в соціальній мережі «Facebook», не містяться ці вислови та фрази, і в резолютивній частині цього висновку експерта № 92/20, в розділі «Висновки».

У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації..

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності:

а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною;

б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27 лютого 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В судовому засіданні представник відповідача звертав увагу, що відповідач у відповідному дописі в соціальній мережі «Facebook», не викладав конкретні обставини стосовно позивачки.

Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Щодо політичного дискурсу, то межі прийнятної критики щодо політиків набагато ширші, ніж щодо приватних осіб, адже перші неминуче відкривають себе для ретельної перевірки їхніх слів і дій журналістами і суспільством загалом. На це варто зважати, оцінюючи захист їхньої репутації, коли вони виступають не як приватні особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивачки № 1.

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги № 1, то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги: № 2 про зобов`язання відповідача опублікування на своїй особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook» відповідного «ІНФОРМАЦІЯ_15».

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 3, 9 Постанови від 31 березня 1995р. № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Матеріалами справи не підтверджується, що відповідачем була поширена негативна та недостовірна інформація, що принижує честь та гідність позивачки.

Посилання сторони позивача на висновок експерта № 51/21 за результатами проведення психологічної експертизи від 02 квітня 2021р., судом оцінюються критично і не може бути взято до уваги, оскільки в резолютивній частині цього висновку експерта «Висновки», не містить конкретних висловів та фраз, які містять негативну інформацію, стосовно позивачки, як директора відповідного державного підприємства, що спричинило їй моральні страждання, при цьому в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 не могла пояснити суду, які ж саме вислови та фрази відповідача спричиняють у позивачки моральні страждання.

З урахуванням викладеного, враховуючи роз`яснення, які містяться в: п. 4, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а також беручи до уваги роз`яснення зазначені в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», висновки суду про відмову в задоволенні вимог № 1 і № 2, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 3 про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

В силу положень п. 1) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», слід зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути позивачці судовий збір у розмірі 3490,0 грн., згідно дубліката квитанції № 0.0..1 від 04 серпня 2020р., у зв`язку з поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3-5, 13, 81, 133, 137, 141, 211, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України; ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України; ст.ст. 94, 201, 277 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання поширеної інформації про особу недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію; зобов`язати вчинити дії; відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 3490,0 /три тисячі чотириста дев`яносто/ грн., згідно дубліката квитанції № 0.0..1 від 04 серпня 2020р., у зв`язку з поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30 квітня 2024р.

Суддя: