ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 757/44941/21-ц

провадження № 61-2394св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Вовка С. В. від 26 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Немировської О. В., від 08 листопада 2023 рокуі виходив з наступного.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «ФК «Фінілон», про стягнення грошових коштів.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено договори банківського вкладу: заява № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року на суму 10 000,00 дол. США (з оформленням карткового рахунку заява № SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс»); заява № SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року (з оформленням карткового рахунку заява

№ SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс»); заява № SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12 серпня 2013 року; заява № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 вересня

2013 року.

3. Навесні 2014 року, у зв`язку з окупацією Кримського півострову, його банківські рахунки було заблоковано, доступ до інформації в особистому кабінеті обмежено. 15 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське відділення управління ПАТ КБ «ПриватБанк»». У поверненні йому суми вкладів відповідачем було відмолено (листи від 30 вересня 2014 року та від 17 жовтня 2014 року).

4. Бездіяльність банку щодо неповернення йому суми вкладів і процентів, а також переведення боргу за депозитними вкладниками на користь

ТОВ «ФК «Фінілон» вважав незаконними, у зв`язку з чим з відповідача підлягають стягненню суми депозитних вкладів, нарахованих на них процентів,

3 % річних та інфляційних нарахувань на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, а також пені на підставі абзацу 2 підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

5. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з

АТ КБ «Приватбанк» на його користь заборгованість за наступними договорами:

- заява № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року: 10 000, 00 дол. США (вклад); 8 974, 30 дол. США (10 % річних);

2 354, 79 дол. США (3 % річних); 116 396, 77 грн (пеня);

- заява №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс»:

4 216, 44 дол. США (9,5 % річних);

- заява №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року: 4 000, 00 євро (вклад); 2 871, 78 Євро (8% річних); 941, 92 євро (3 % річних); 55 299, 28 грн (пеня);

- заява №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс»: 1 018, 54 євро (7,5 % річних);

- заява №SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12 серпня 2013 року: 3 500, 00 євро (вклад); 2 205, 72 євро (7,5 % річних); 824, 18 євро (3 % річних); 48 386, 87 грн (пеня);

- заява № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 вересня 2013 року: 23 014, 00 грн (вклад); 29 094, 74 грн (16 % річних); 5 419, 32 грн (3 % річних); 44 819, 71 грн (інфляційні втрати); 9 958, 20 грн (пеня).

Стислий виклад позиції відповідача

6. АТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що новим боржником за спірними договорами банківського вкладу є ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року, чого не заперечував позивач.

7. Також відповідач зауважував, що ОСОБА_1 направив 29 вересня 2014 року до банку заяву про розірвання договорів та виплату коштів, а тому вони вважаються розірваними, а нарахування процентів припинено. Щодо вимог про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, заявляв про пропуск позовної давності за період з 30 вересня 2014 року

по 05 червня 2021 року.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

9. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами:

- № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня

2012 року: 10 000,00 дол. США (вклад); 8 974,30 дол. США (10 % річних); 2 354,79 дол. США (3% річних); 116 396,77 грн (пеня);

- № SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс»: 4 216,44 дол. США

(9,5 % річних);

- № SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня

2012 року: 4 000,00 євро (вклад); 2 871,78 євро (8 % річних); 941,92 євро

(3 % річних); 55 299,28 грн (пеня);

- № SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс»:1 018,54 євро

(7,5 % річних);

- № SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс») від 12 серпня

2013 року: 3 500,00 євро (вклад); 2 205,72 євро (7,5 % річних); 824,18 євро (3 % річних); 48 386,87 грн (пеня);

- № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 вересня 2013 року: 23 014,00 грн (вклад); 29 094,74 грн (16 % річних); 5 419,32 грн (3 % річних); 44 819,71 грн (інфляційні втрати); 9 958,20 грн (пеня).

10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів розірвання спірних договорів, а тому наявні правові підстави для стягнення на користь позивача суми вкладів, процентів, нарахованих за період з 15 серпня 2012 року по 05 серпня 2021 року, а також 3 % річних та інфляційних втрат за період з 30 вересня 2014 року (перша відмова банку у поверненні вкладів) по 05 серпня 2021 року (день, який передує зверненню до суду). Пеня, передбачена абзацом 2 підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з огляду на триваюче правопорушення, підлягає стягненню за період з 05 серпня 2020 року по

05 серпня 2021 року. Посилання відповідача на відсутність у нього зобов`язань перед позивачем, з огляду на переведення боргу на користь ТОВ «ФК «Фінілон», суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки така заміна боржника у зобов`язаннях відбулася без згоди кредитора. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить про те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржником не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

12. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року у частині стягнення суми вкладів у розмірі: 10 000,00 дол. США за заявою

№ SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року; 4 000,00 євро за заявою № SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс»

від 15 серпня 2012 року; 3 500,00 євро за заявою № SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12 серпня 2013 року; 23 014,00 грн за заявою

№ SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 серпня 2013 року залишено без змін.

13. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року скасовано у частині стягнення процентів за користування вкладом, трьох процентів річних, пені та коштів за вкладом «Копилка» та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «ФК «Фінілон» задоволено частково.

14. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за наступними договорами:

- за заявою № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс»

від 15 серпня 2012 року: 10 % річних за період з 15 серпня 2012 року по 01 жовтня 2014 року 2 131,51 дол. США, 3 % річних за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року 898,36 дол. США;

- за заявою № SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» -

1 509,97 дол. США;

- за заявою № SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс»

від 15 серпня 2012 року: 8 % річних за період з 15 серпня 2012 року по 01 жовтня 2014 року - 682,08 євро, 3 % річних за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року - 359,34 євро;

- за заявою № SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» -

489,93 євро;

- за заявою № SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12 серпня 2013 року: 7,5 % річних за період з 12 серпня 2013 року по

01 жовтня 2014 року - 299,18 євро, 3 % річних за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року - 314,42 євро;

- за заявою № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс»

від 11 вересня 2013 року: 16 % річних за період з 11 вересня 2013 року по 01 жовтня 2014 року - 3 894,09 грн, 3 % річних за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року - 2 067,48 грн, інфляційні втрати за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року - 5 281,93 грн.

15. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

16. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правильним є висновок суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача неповернутих банківських вкладів, з огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк», визнавши внесення грошей на депозитний рахунок та не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

17. Водночас, з огляду на те, що позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 29 вересня 2014 року, договори банківського вкладу, укладені ОСОБА_1 , вважаються розірваними з 01 жовтня 2014 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції не урахував, що з моменту розірвання договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 01 жовтня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню за останні три роки перед зверненням позивача до суду.

18. Крім того, апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положеньабзацу 2 підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка передбачає відповідальність банків при здійсненні переказів.

Узагальнені доводи касаційної скарги

19. 16 лютого 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

20. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та

апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (провадження № 6-11цс14), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 рокуу справі

№ 523/9076/16-ц, від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18,

від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17,у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 757/1536/15-ц, від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц,

від 10 липня 2019 року у справі № 522/23036/15-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 201/13687/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16,

від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15707/15,

від 08 квітня 2022 року у справі № 761/310/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

21. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що у матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази укладення спірних договорів банківського вкладу. Заявник зауважує, що судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання про огляд оригіналів депозитних договорів та оригіналів доказів внесення грошових сум, проте позивач надав лише нотаріально засвідчені копії депозитних договорів, оригіналів доказів внесення грошових сум не надано.

22. Посилається на помилковість висновків судів щодо заміни боржника у спірних зобов`язаннях, з огляду на наявність доказів повідомлення позивача про переведення боргу АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТОВ «ФК «Фінілон» (розміщення відповідного повідомлення на сайті АТ КБ «ПриватБанк» з встановленням строку для кредиторів (вкладників та власників банківських рахунків, договори з якими були укладені на території АР Крим) до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів Кредиторів) на ТОВ «ФК «Фінілон»). Вважає, що оскільки Закон не регламентує чіткої та однозначної форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу, переведення боргу не передбачає внесення будь-яких змін до договорів, які є предметом спору, а лише юридично змінює боржника за цим договором, а договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», в частині прав та обов`язків позивача є чиним, АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі.

23. Додатково посилається на те, що оскільки споживчі правовідносини між сторонами припинені внаслідок розірвання договорів, відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24. Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2024 року поновлено

АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарженнярішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 757/44941/21-ц, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 рокудо закінчення касаційного провадження.

25. 20 березня 2024 року матеріали цивільної справи № 757/44941/21-ц надійшли на адресу Верховного Суду.

26. Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. Між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені наступні договори вкладу:

- 15 серпня 2012 року договір банківського вкладу (заява

№ SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс») на наступних умовах: сума 10 000,00 дол. США, відсоткова ставка 10 % річних, особовий рахунок НОМЕР_1 , рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу 9792;

- на вказаний рахунок оформлено вклад «Копилка 12 міс», ставка 9,5 % річних з видачею електронної ощадної книжки 347847;

- 15 серпня 2012 року договір банківського вкладу (заява №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс») на наступних умовах: сума 4 000,00 євро, відсоткова ставка 8 % річних, особовий рахунок НОМЕР_2 , рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу 5711;

- на вказаний рахунок оформлено вклад «Копилка 12 міс», ставка 7,5 % річних з видачею електронної ощадної книжки 347664;

- 12 серпня 2013 договір банківського вкладу (заява №SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс») на наступних умовах: сума 3 500,00 євро, відсоткова ставка 7,5 % річних, особовий рахунок для зарахування вкладу та відсотків 5424;

- 11 вересня 2013 року договір банківського вкладу (заява

№ SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс») на наступних умовах: сума 23 014,00 грн, процентна ставка 16 % річних, особовий рахунок для зарахування вкладу та відсотків 4156.

28. Листами від 30 вересня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20140929/3529 та

від 17 жовтня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20141016/1091 банк відмовив позивачу у поверненні грошових коштів за казаними договорами банківських вкладів.

Позиція Верховного Суду

29. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

30. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

31. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

32. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

33. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

34. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

35. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

36. Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

37. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

38. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.

39. Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

40. Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

41. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

42. Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

43. Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

44. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

45. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

46. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

47. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

48. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

49. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (подібний висновок в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

50. Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору (постанова Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18).

51. Сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (постанова Верховного Суду

від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17).

52. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та

ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було фактично укладено шість договорів банківського вкладу

№ SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року,

№ SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» від 15 серпня 2012 року,

№ SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року,

№ SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» від 15 серпня 2012 року,

№ SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12 серпня 2013 року,

№ SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 вересня 2013 року. ОСОБА_1 вніс визначену договорами банківського вкладу суму грошових коштів, а також виконував умови договорів «Копилка, 12 міс».

53. 29 вересня 2014 року та 16 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про повернення вкладів. АТ КБ «ПриватБанк» повідомив позивача про неможливість задоволення його вимог з огляду на складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих у кримських відділеннях банку.

54. З огляду на те, що умовами спірних договорів банківського вкладу передбачено право клієнта на їх дострокове розірвання, більш того встановлено порядок такого розірвання (повідомлення іншої сторони за два банківських дні до дати розірвання договору), а позивач, звернувшись до банку із заявою

від 29 вересня 2014 року, яка була отримана відповідачем того ж дня, що визнавалося останнім у суді першої інстанції, повідомив банк про закінчення строку, на який вносились грошові кошти за депозитними договорами, неможливість отримання власних коштів після закінчення цього строку та повернення коштів, тобто про розірвання договорів вкладу, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірні договори банківського вкладу вважаються розірваними з 01 жовтня 2014 року.

55. У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (статті 1073 ЦК України).

56. Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

57. Встановивши, що відповідач на вимогу позивача повернути вклади не виконав свого обов`язку з повернення таких коштів та сплати процентів за їх користування, законними та обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача суми вкладу, а також нарахованих процентів на зазначені суми та штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання.

58. В контексті доводів касаційної скарги щодо відсутності належних, допустимих та достатніх доказів укладення між сторонами договорів банківського вкладу і виконання позивачем їх умов щодо внесення грошових коштів на депозитні рахунки, колегія суддів зауважує, що судами попередніх інстанцій було правильно взято до уваги нотаріально посвідчені копії таких договорів, витяг з електронного додатка до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який 29 жовтня 2021 року було засвідчено печаткою АТ «КБ «Приватбанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В., виписки з реєстру до меморіального ордеру, посвідчені головним бухгалтером АТ КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В. 24 квітня 2023 року.

59. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника) (схожий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України

від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

60. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зауважувала, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

61. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення.

62. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

63. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

64. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

65. З урахуванням наявних нотаріально посвідчених копій договорів банківського вкладу, копій платіжних документів про внесення коштів на відкриті відповідно до умов таких договорів, виданих відповідачем документів щодо визнання наявності заборгованості за договорами, а також визнання факту розірвання договорів банківського вкладу на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 вересня 2014 року, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо укладеності таких договорів та виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, передбачених договорами банківського вкладу.

66. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилався на відсутність у банку зобов`язань перед позивачем у зв`язку з відступленням на користь ТОВ «ФК «Фінілон» зобов`язань за указаними вище договорами, укладеними з ОСОБА_1 , на підставі договору про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року з використанням мовчазної згоди позивача. Із зазначених підстав АТ КБ «ПриватБанк» вважало себе неналежним відповідачем у справі, що переглядається в касаційному порядку.

67. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

68. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

69. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

70. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

71. За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміни боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

72. У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

73. Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

74. Оскільки позивач не надавав згоди на переведення боргу від

АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами банківського вкладу та банківського рахунка відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладника та клієнта банку не створює правових наслідків для позивача.

75. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19.

76. Судова практика щодо вирішення питання заміни боржника

АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про переведення боргу за депозитними договорами кримських вкладників, здійсненого без письмової згоди вкладника, є сталою. Підстав для відступу від неї заявником у касаційній скарзі не наведено та Верховним Судом не встановлено.

77. Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надали належну та обґрунтовану оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, та дійшли загалом обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

78. Касаційна скарга висновків судів попередніх інстанцій не спростовує, фактично зводиться до переоцінки доказів виникнення між сторонами договірних правовідносин на підставі спірних договорів банківського вкладу, а також відсутності у АТ КБ «ПриватБанк» обов`язку з виконання їх умов з підстав переведення боргу на користь ТОВ «ФК «Фінілон». Доводів щодо неправильного розрахунку процентів та 3 % річних за договорами банківського вкладу касаційна скарга не містить, у зв`язку із чим суд касаційної інстанції не перевіряє оскаржені судові рішення в цій частині.

79. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

80. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться в загальному до переоцінки доказів.

81. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

82. Посилання касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та не впливають на зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.

83. Так, розподіл судового збору у справі, що переглядається в касаційному порядку, було проведено лише судом апеляційної інстанції на підставі частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, при ухваленні судового рішення про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнутих сум на користь позивача. Сума стягнутого судового збору з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави відповідає критерію пропорційності задоволених вимог, а також встановленому факту відсутності сплати позивачем суми судового збору при поданні позову.

84. Відповідно до статті 410 ЦК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

85. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

86. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18).

87. З урахуванням меж касаційного оскарження та визначених заявником підстав касаційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій, з урахуванням змін, внесених під час апеляційного перегляду.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович