КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/2706/24 Головуючий у суді І інстанції: Мазур Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка представляє інтереси Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року позивач Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

В обґрунтування позову представник позивачів вказав, що відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 та споживає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Позивач з 01.05.2015 року та по теперішній час надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в будинку АДРЕСА_2 . У відповідача існує заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій з 01.05.2015 року по 01.09.2023 року, яка складається: з основного боргу - 20008,28 грн, інфляційних втрат - 2195,73 грн, 3% річних - 759,35 грн, а всього 22963,36 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01.05.2015 року по 01.09.2023 року, основного боргу у розмірі 20008,28 грн, інфляційних втрат 2195,73 грн, 3% річних у розмірі 759,35 грн, а всього 22963,36 грн та стягнути судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року позов про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за період з 01.02.2021 року по 01.09.2023 року, а саме: основний борг в розмірі 10655,01 грн, інфляційні втрати в розмірі 922,54 грн, 3% річних у розмірі 383,33 грн, а всього 11960,88 грн.

Повернуто Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» з державного бюджету частину судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, шляхом зобов`язання Управління державної казначейської служби України у м. Києві повернути сплачений судовий збір у сумі 1810,14 грн, внесений Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 24 червня 2024 року ОСОБА_1 , яка представляє інтереси Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.05.2015 року по 01.02.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що воно прийнято внаслідок неповного з`ясування фактичних обставин справи, з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та підлягає скасуванню.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо початку перебігу строку позовної давності, оскільки на переконання скаржника, суд першої інстанції не вірно встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини вимог за період з 01.08.2014 року по 08.05.2016 року, оскільки вказаний строк позовної давності перерваний не був.

Натомість скаржник зазначає, що позовний період за який стягується заборгованість з 01.05.2015 року по 01.09.2023 року, позовну заяву подано - 01.02.2024 року. Відповідач в квітні 2018 року сплатила кошти за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 33,02 грн, тобто позовна давність повинна відраховуватися з 20.05.2018 року, оскільки оплата комунальних послуг має здійснюватися споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито.

Також скаржник посилався на постанову Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусної SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 «з метою запобігання поширенню в Україні гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території країни діяв карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом» та наступним постановами з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року продовжено внесення змін до постанови № 1236 від 09 грудня 2020 року, постановою від 09.12.2020 року № 1236 продовжено дію до 30.04.2023 року. Постановою від 27.04.2023 року № 383 продовжено дію до 30.06.2023 року. Отже карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено ЦК України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

З огляду на викладене позивач вважає, що оскільки строк позовної давності до яких не сплив на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на березень 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

Також не погодившись із рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 08 липня 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно розглянув цю справу в порядку спрощенного позовного провадження, з огляду на те, що відповідач подала клопотання про розгляд справи у загальному провадженні у судовому засіданні з викликом сторін.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач надала докази про те, що за весь період коли позивач виставляє відповідачу борг, позивач в свою чергу систематично не належним чином виконує свої обов`язки, проте нарахування за ненадані та неякісні послуги нараховуються в повному обсязі, що підтверджується неодноразовими актами-претензіями від 01.07.2021 року, від 05.12.2022 року, від 07.02.2023 року, від 17.05.2023 року, від 22.09.2023 року, від 25.05.2024 року.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач також посилалась на те, що судом першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач намагається зобов`язати відповідачку сплатити борг за ненадані послуги за невідомий період, оскільки в повідомленнях одна сума - 54 496,17 грн, в позовній заяві вже інша сума - 22 963,36 грн, а в претензії - 22 070,73 грн.

Відповідачка також вважає, що позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиті з 01.05.2015 року по 01.09.2023 року послуги, за якими закінчився строк позовної давності.

16 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача від відповідачки ОСОБА_2 , в якому просила у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити в повному обсязі, а апеляційну скаргу відповідачки задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини вимог за період з 01.08.2014 року по 08.05.2016 року, оскільки вказаний строк позовної давності перерваний не був та відраховується від дати подачі позову до суду 08.05.2019 року. Враховуючи пропуск позовної давності до частини вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.02.2021 року по 01.09.2023 року, а саме основний борг в сумі 10655,01 грн, інфляційні втрати в сумі 922,54 грн, 3% річних у розмірі 383,33 грн, а всього 11960,88 грн.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києву», утворене на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва», з 01.05.2015 року здійснює утримання будинків та прибудинкової території, в тому числі і будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.2.2. Статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва», предметом його діяльності є: утримання житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва та закріплений за Підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності м.Києва, на договірних засадах у встановленому законом порядку; надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладання договір на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням умов договорів у встановленому порядку.

Встановлено, що 08.08.1960 року ОСОБА_3 на сім?ю з п`яти осіб (чоловік ОСОБА_3 , дружина - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_5 , мати дружини - ОСОБА_6 ) видано ордер № 8843 на право зайняття 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Квартиронаймачем особового рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), квартири АДРЕСА_1 відповідно до Довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 02/01/05-365 від 06.11.2023 є ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 106706351 від 05.02.2024 відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань, виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» за період з 01.05.2015 року по 01.09.2023 року, яка складає 20008,28 грн, разом з 3% річних за весь час прострочення, що становить 759,35 грн, та інфляційними втратами, що становлять 2195,73 грн, всього 22963,36 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

У постанові Верховного суду від 18.05.2020 у справі №176/456/17 та у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15 зазначено правовий висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку задовольняючи частково позовні вимоги, вважаючи що позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини вимог за період з 01.08.2014 року по 08.05.2016 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 травня 2015 року по 01 вересня 2023 року.

До позовної заяви додано розрахунок заборгованості по послугам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2015 року по 01 вересня 2023 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 9 том 1).

З вказаного розрахунку вбачається, що відповідачка в квітні 2018 року сплатила кошти за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 33,02 грн.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362,559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Зазначений закон набрав чинності 17.03.2022.

Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину.

Отже, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах позовної давності позивач Концерн «МТМ» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, обов`язок сплати якої настав з 12.03.2017 року.

Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

З позовом до суду Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулось 01.02.2024 року.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Враховуючи викладені вище норми права, а також той факт, що строк позовної давності переривався періодичними платежами відповідача в погашення заборгованості за надані послуги, зокрема у квітні 2018 року, а тому з урахування продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні, переривання строку позовної давності відповідачем, позовні вимоги з 01.05.2015 по 01.09.2023 рік не виходять за межі строків позовної давності, тому підстав для застосування позовної давності судом апеляційної інстанції не встановлено.

Також суд першої інстанції прийшов до помилкового висновків, що позов поданий 08.05.2019 року та позивач пропустив строк позовної давності (01.08.2014 року-08.05.2016 року), оскільки такі висновки не відповідають ні обставинам справи встановленим ні наданим доказам.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов до помилкових висновків, що у відповідності до норм статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, відхиляються судом апеляційної інстанції з підстав викладених вище.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув цю справу в порядку спрощенного позовного провадження, з огляду на те, що відповідач подала клопотання про розгляд справи у загальному провадженні у судовому засіданні з викликом сторін, суд апеляційної інстанції відхиляє.

Відповідно до частин 1-4 статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо відповідач у встановлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: залишення заяви відповідача без задоволення; або про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Відповідно до частин 5 і 7 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається із матеріалів справи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулося до суду із позовом майнового характеру, повідомивши у позовній заяві ціну позову, що становить 22963,36 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 752/2706/24, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Судом першої інстанції у вказаній ухвалі також повідомлено сторін про те, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а позивач - не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (а.с. 17-18 том 1).

Вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 06.02.2024 року про відкриття провадження, відповідачка отримала 10.05.2024 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням (а.с. 21 том 1).

Встановлено, що з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду 30 травня 2024 року (а.с. 29-30 том 1).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2024 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін відмовлено (а.с. 99-100 том 1).

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачка у встановлений судом 15-денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження, не подала клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, а також з урахуванням того, що справа є незначної складності, зібрані докази у справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому у суду першої інстанції буди підстави для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач надала докази про те, що за весь період коли позивач виставляє відповідачу борг, позивач в свою чергу систематично не належним чином виконує свої обов`язки, проте нарахування за ненадані та неякісні послуги нараховуються в повному обсязі, що підтверджується неодноразовими актами-претензіями, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки, надані акти-претензії містить загальні вимоги до управителя, без чіткого фіксування, що саме у певному місяці певного року не виконано за планом управителя про визначені ним до виконання послуги, а має узагальнений, обраний на погляд відповідача перелік послуг, які, на думку позивача, мали бути виконані у періоді виникнення її заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача були порушені відповідачем.

Що стосується судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Матеріали справи містять копію пенсійного посвідчення серія НОМЕР_3 які підтверджують, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи.

Отже відповідачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 .ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Натомість сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Звертаючись з позовною заявою судовий збір позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн (а.с. 7 том 1), звертаючись з апеляційною скаргою - 4542 грн (а.с. 12 том 2).

З огляду на викладені, колегія суддів вважає за необхідне звільнити відповідачку ОСОБА_2 від сплати судового збору на користь позивача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», в сумі 7570 (3028+4542) грн та компенсувати зазначені грошові кошти позивачу, які ним сплачені за подання позовної заяви та апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги позивача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 не заслуговують на увагу суду, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка представляє інтереси Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) за період з 01 травня 2015 року по 01 вересня 2023 року, основного боргу у розмірі 20 008,28 грн. інфляційних втрат у розмірі 2195,73 грн, 3% річних у розмірі 759,35 грн, а загалом 22963,36 грн (двадцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят три грн 36 коп.).

Компенсувати Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн 00 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», , адреса: 03187, м. Київ, проспект Голосіївський, 17-Б.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст постанови складено «25» листопада 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

В.І. Олійник