ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3754/24 Справа № 175/5452/21 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хрипунова Дениса Григоровича на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 2-14), в обґрунтування якого посилався на те, що 02.09.2021 року о 15:10 в Дніпропетровській області смт Слобожанське водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем Ауді А-4 д/н НОМЕР_1 , перетинав перехрестя з вул. Тепличною на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Фольксваген д/н НОМЕР_2 під керуванням його дружини ОСОБА_3 , яка слідувала на зелений сигнал. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, його малолітня донька ОСОБА_4 , яка перебувала в автомобілі Фольксваген д/н НОМЕР_2 в якості пасажира, отримала тілесні ушкодження.

За фактом ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КупАП на водія автомобіля Ауді А-4 д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2021 року у справі №175/3832/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності. Дана постанова набрала законної сили 18.11.2021 року.

Автомобіль Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Дружина позивача управляла вказаним вище автомобілем на підставі посвідчення водія на право керування транспортного засобу відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, тобто була законним користувачем.

Внаслідок ДТП автомобіль марки Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження і був перевезений евакуатором ФОП ОСОБА_5 на станцію технічного обслуговування. За надання вказаних послуг позивачем сплачено грошові кошти у сумі 3 510,00 грн, про що свідчить акт №ОФ00000150 від 02.09.2021 року.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 згідно Полісу обов`язкового страхування №204524442 була застрахована у ПрАТ СК Євроінс Україна. Позивачем, як власником пошкодженого майна, було подано заяву до ПрАТ Євроінс Україна про виплату страхового відшкодування. Страховиком було прийнято рішення №41311/21 від 29.10.2021 року та виплачено позивачу страхове відшкодування у сумі 127 500,00 грн, які 29.10.2021 року були перераховані на банківський рахунок позивача.

Згідно висновку судового експерта автотоварознавця Цаберябого В.М. №091/21 від 29.09.2021 року ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу на момент пошкодження складає 591 633,50 грн, а вартість матеріального збитку, завданого позивачу складає 446 132,92 грн.

Вказаною ДТП відповідачем також завдано позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з тим, що в даному автомобілі в момент ДТП перебувала його дружина та малолітня донька. Небезпека, яка їм загрожувала під час ДТП спричинила позивачу тривалу психологічну травму, оскільки думки про те, що могли настати будь-які непоправні наслідки для життя, здоров`я дружини та доньки не залишають його. На цьому фоні порушено його емоційний та психологічний стан, погіршився сон та він втратив спокій, а тому змушений докладати значних зусиль для організації свого життя після вказаної ДТП. Пошкодження транспортного засобу також стало причиною моральних страждань, оскільки позивач та його сім`я позбавлені були можливості користуватись вказаним транспортним засобом, який позивачем також використовувався для роботи.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 335 142 грн 92 коп, а саме: відшкодування спричиненої матеріальної шкоди 318 632 грн 92 коп, відшкодування спричиненої моральної шкоди - 10 000 грн, відшкодування витрат на проведення експертного дослідження 3 000 грн, відшкодування витрат за доставку евакуатором пошкодженого автомобіля 3 510 грн, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 10 000 грн, судовий збір 3 351,43 грн.

Заочним рішенням Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 318 632 грн 92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування на витрати для проведення експертного дослідження у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат за доставку евакуатором пошкодженого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 3 510 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп які були понесені позивачем.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір при подачі позовної заяви у розмірі 3 351 грн 43 коп (а.с. 99-100).

Ухвалою Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року скасовано заочне рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року, а справу призначено до розгляду (а.с. 131).

Рішенням Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 318 632 грн 92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування на витрати для проведення експертного дослідження у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат за доставку евакуатором пошкодженого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 3 510 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп які були понесені позивачем.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір при подачі позовної заяви у розмірі 3 351 грн 43 коп (а.с. 160-167).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Хрипунов Д.Г. подав апеляційну скаргу (а.с. 196-203), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 вересня 2021 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася у смт. Слобожанське на перехресті вул. Тепличної та просп. Слобожанського, за участю транспортних засобів «Audi A-4» державний номер НОМЕР_4 , який під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen» державний номер НОМЕР_5 , під керуванням дружиною позивача ОСОБА_3 , останньому було завдано матеріальну шкоду внаслідок отриманих механічні пошкодження.

Згідно наданого до позовної заяви свідоцтва про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , видно, що 13 жовтня 2007 року вони уклали шлюб, тобто станом на час виникнення дорожньо-транспортної пригоди 02 вересня 2021 року є подружжям.

Автомобіль Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм автомобіля «Audi A-4» державний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України. Зазначені обставини встановлені постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 22).

Внаслідок ДТП автомобіль марки Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження і був перевезений евакуатором ФОП ОСОБА_5 на станцію технічного обслуговування. За надання вказаних послуг позивачем сплачено грошові кошти у сумі 3 510,00 грн, про що свідчить акт №ОФ00000150 від 02.09.2021 року.

Згідно висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 091/21 від 29 вересня 2021 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Volkswagen» державний номер НОМЕР_5 , становить 446 132 грн, 92 коп.

Відповідно до квитанції №21041 від 29.09.2021 року позивачем було сплачено за складання вищевказаного висновку грошові кошти у сумі 3 000,00 грн.

Згідно з полісом №204524442 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, автомобіль «Volkswagen» державний номер НОМЕР_5 , на момент скоєння ДТП був забезпечений відповідним полісом в ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна».

ПрАТ «СК «ЄВРОІНС Україна» - здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 127 500 грн, дана виплата лише частково покриває встановлений розмір матеріального збитку.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) сформульовано висновок, про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

Якщо розмір страхового відшкодування визначений без проведення експертизи за згодою страховика та потерпілого, і такий розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, то при вирішені спору, за позовом потерпілого у ДТП до винуватця про відшкодування шкоди, на підставі статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, підлягає встановленню:

загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи;

розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону №1961-IV;

чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону №1961-IV.

Підсумовуючи вищенаведене, слід зробити висновок про те, що у цій справі відповідач (винуватець ДТП) несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок ДТП у розмірі різниці між завданою шкодою та лімітом відповідальності страховика.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №208/2600/17.

Як роз`яснено у пунктах 16, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина ДТП, наявність вини відповідача та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 127 500,00 грн. Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна позивача, загальний розмір який становить 318 862,92 грн

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, з якою погодився і Верховний Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц. від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення різниці між сумою фактичних витрат та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією з відповідача як з винної особи у розмірі 318 632,92 грн, що відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Також, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи належних та достатніх доказів дійшов до обгрунтованих висновків щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування на витрати для проведення експертного дослідження у розмірі 3 000 грн та відшкодування витрат за доставку евакуатором пошкодженого автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 3 510 грн.

Доводи апелянта щодо солідарної відповідальності його та водія пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_6 , щодо доказів наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, а також щодо зменшення розміру відшкодування шкоди були предметом розгляду в суді першої інстанції та яким було надано повну та об`єктивну правову оцінку, а тому відсутні правові підстави для повторної правової оцінки вказаних доводів.

Докази, які надані до суду апеляційної інстанції колегія суддів не бере до уваги, оскільки апелянтом не обгрунтовано за яких саме поважних підстав, які не залежали від нього, він був позбавлений можливості надати такі докази до суду першої інстанції на підтвердження своєї позиції.

Доводи апеляційної скарги щодо акту №ОФ00000150 від 02.09.2021 року, квитанції №21041 від 29.09.2021 року та висновку експерта №091/21 від 29.09.2021 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки вказаних доказів, однак оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.

Доводи скарги скарги щодо відсутності належних доказів на підтвердження завданих позивачу реальних збитків колегія суддів відхиляє, як безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи. Апелянтом не надано будь-яких доказів на спростування наявних доказів щодо розміру збитків, завданих позивачу. Колегія суддів звертає увагу на те, що за клопотанням апелянта в суді першої інстанції призначалась експертиза, проте, вона не була проведена, в тому числі, через несвоєчасну оплату відповідачем її вартості. Разом з тим, апелянт не скористався своїм правом щодо повторного заявлення клопотання про призначення експертизи. Такого клопотання не заявлялось апелянтом і в суді апеляційної інстанції.

Щодо моральної шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачу була завдана моральна шкода яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок пошкодження транспортного засобу по вині відповідача, а саме порушення звичайного способу життя (змушений витрачати час на судові засідання для відновлення порушеного права, заподіяного в результаті ДТП), душевних страждань, що виражається в порушенні сну, надмірної нервозності.

Також, колегія суддів враховує той факт, що моральні страждання позивача також викликанні ще й тим, що під час даної ДТП отримали травми члени його сім`ї, а саме дружина та малолітня донька.

Доводи апеляційної скарги стосовно моральної шкоди зводяться лише до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо наявності моральної шкоди та її розміру.

Також суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення документально підтверджених витрат на правничу допомогу, а доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хрипунова Дениса Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна