РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Волинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Лутая А.М.,

за участю: секретаря судового засідання Жолоб К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_2 у квітні 2023, через свого представника адвоката Солтисюка А.П., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона та відповідач ОСОБА_3 , громадянин Турецької Республіки, 20.01.2011 зареєстрували шлюб на території Турецької Республіки. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації мерії міста Аланья та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у них народилося дві доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що фактично відразу після весілля стосунки між подружжям розладилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Їй стало відомо про те, що чоловік має зв`язки з іншою жінкою. Вона сподівалася налагодити стосунки з відповідачем, але марно. Дітьми ОСОБА_3 також не цікавився. Незважаючи на те, що старша дочка ОСОБА_6 від ОСОБА_7 часто хворіла, відповідач відмовлявся звертатись за необхідною медичною допомогою, кошти на лікування дітям не надавав, участі у вихованні дітей не брав, однак постійно застосовував до них фізичну силу. Відповідач матеріально сім`ю не забезпечував. 18.07.2021, не в змозі терпіти приниження та побої дітей, вона повернулася в Україну. Вказує, що майже два роки вона та ОСОБА_3 проживають окремо, спільного побуту та господарства не ведуть. З моменту повернення в Україну відповідач жодного разу не допоміг їй та дітям матеріально, не цікавився дітьми, їх вихованням.

Позивач вважає, що основна причина розпаду сім`ї це різниця у поглядах на спосіб життя, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, а також фізичне насильство відповідача. Неодноразові спроби пошуків компромісу з її боку для подальшого спільного сімейного життя не дали позитивного результату.

На підставі наведеного позивач просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 , оскільки подальше спільне життя її з відповідачем як подружжя і збереження шлюбу неможливе.

Ухвалою суду від 14.04.2023 на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі та призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 є громадянином Турецької Республіки та постійно там проживає, ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 10.05.2023 вирішено звернутися до компетентного суду Турецької Республіки із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме, вручення відповідачу судових документів (копії позовної заяви, ухвали суду про відкриття провадження у справі та виклик, а також виклику (повідомлення) про день судового розгляду 23 жовтня 2023 року на 14:00 та 27 листопада 2023 року на 14:00) та допит відповідача щодо заявленого позову. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу зупинено до надходження відповіді за результатами виконання судового доручення.

18 січня 2024 року від компетентного органу Турецької Республіки, та 02.02.2024 із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до Володимир-Волинського міського суду Волинської області, надійшли матеріали щодо результатів виконання доручення суду у зв`язку з чим ухвалою суду від 12.02.2024 було поновлене провадження у справі та призначене судове засідання.

Представник позивач адвокат Солтисюк А.П. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. З наданих суду документів на виконання судового доручення встановлено, що ОСОБА_3 був допитаний у судовому засіданні у 1-му сімейному суді Аланії Турецької Республіки 31.10.2023, позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу не визнав та пояснив, що у серпні 2021 року він відправив дружину з дітьми на відпочинок в Україну. Дружина сказала, що трохи затримається, оскільки захворіла, а після початку війни він дізнався, що дружина з дітьми поїхала в Німеччину як біженці та стали там жити. Він намагався повернути їх, зв`затися з ними, але не зміг. Пізніше дружина повідомила, що повертатись до Туреччини не планує і, що подала на розлучення. Він не хоче розлучатися з дружиною, оскільки кохає її, бажає спілкуватись з нею та дітьми, прагне щоб вони повернулися до Туреччини. Вказує, що з його боку не може бути й мови про насильство щодо дружини та дітей, чи будь-якої іншої поганої поведінки, для нього не може бути й мови про стосунки з іншою жінкою. Причиною розлучення не може бути недостатнє забезпечення дружини та дітей. Просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши пояснення відповідача та письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 20 січня 2011 року відділом реєстрації шлюбів мерії міста Аланья ( ОСОБА_8 ) зареєстрований шлюб між громадянином Турецької Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та громадянкою України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується міжнародним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер посвідчення 2011/21.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей.

На теперішній час позивач разом із дітьми зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання №№ 378, 388, 389 від 05.09.2022, виданими Зимнівською сільською радою.

Частиною 1 та частиною 2 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. ст. 75-77).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у випадках визначених законом України та міжнародним договором України (п. 12 ч.1).

На час звернення з цією заявою між Україною та Турецькою Республікою укладена та діє Угода про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом N2605-ІІІ від 05.07.2001, дата набуття чинності: 02.05.2004 року.

Відповідно до ст. 23 зазначеної Угоди, визначено юрисдикцію судів у справах про розірвання шлюбу, а саме (п.2), якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави.

Відповідно до ст. 17 цієї ж Угоди, якщо існує угода між сторонами, суд або суди Договірних Сторін мають юрисдикцію вирішувати будь-які спори, які виникають або можуть виникнути щодо правових відносин. Коли відповідач оспорює юрисдикцію суду до початку розгляду справи, суд Договірної Сторони припиняє провадження по справі, не дивлячись на те, що він має виключну юрисдикцію. Коли провадження у справі між сторонами порушено, суди Договірних Сторін відповідно до положень угоди, якщо нова справа розпочата цими ж сторонами та має такі ж самі підстави, останній суд припиняє провадження у справі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу використовує надане їй право на виборну підсудність, тобто, за місцем проживання позивача.

Отже, з наведеного вбачається, що дана справа підсудна Володимир-Волинському міському суду Волинської області (Україна), а матеріальним правом, що підлягає застосовуванню до спірних правовідносин - є право України.

Сімейні правовідносини, які є предметом цього спору регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про міжнародне приватне право», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції, і є частиною національного законодавства України, Угодою між Україною та Туреччиною про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом N2605-ІІІ від 05.07.2001, дата набуття чинності: 02.05.2004 року.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Зокрема, частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість.

Як вбачається з пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лиши за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

За правовою позицією, що неодноразово викладалася в постановах Верховного Суду, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, зокрема постанова Верховного Суду України від 08.11.2018 у справі №569/458/18, від 11.11.2020 у справі №369/7035/18 тощо).

Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу.

У відповідності зі статтею 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно ч.1 ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Позивач скористалася даним їй правом та звернулась до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб.

Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, або за наявності підстав визнання шлюбу недійсним про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту «с») «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання», тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до частини 2 статті 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,141,142, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 20 січня 2011 року відділом реєстрації шлюбів мерії міста Аланья (Турецька Республіка), свідоцтво серії НОМЕР_1 , між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - розірвати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 23.04.2024.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий: А.М. Лутай