Справа № 451/808/19 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/105/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Фостяка А.Я., представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

В червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 24.03.2014 року по 03.04.2017 року, вона орендувала приміщення продуктового магазину за адресою: АДРЕСА_1 , що належить чоловікові відповідача - ОСОБА_4 . В цей період нею було передано відповідачу матеріальних цінностей (товару) на суму 299 660, 10 грн. (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) грн.. 10 коп. Враховуючи, що позивач добре знала ОСОБА_1 і довіряла їй, тому не мала підстав сумніватися, що ця сума буде нею повернута. 03.04.2017 року вони з ОСОБА_1 провели підрахунок (ревізію) її заборгованості і вона власноручно написала розписку, у якій визнала суму боргу та написала зобов`язання повернути заборгованість. Саме з цих причин позивач вважає, що вони уклали договір позики. Борг відповідач обіцяла повернути до кінця 2018 року, що може підтвердити свідок, чоловік позивача - ОСОБА_5 , який був присутній під час написання розписки. Однак відповідач, свої зобов`язання згідно договору, в строк не виконала. Просила стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок, та сплачений судовий збір в сумі 2996,60 грн.

Оскаржуваним рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 борг у сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2996 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 60 (шістдесят) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини є новацією, однак суд не встановив чи мало місце первинне зобов`язання та не дослідив чи підтверджується належними та допустимими доказами дійсність первинного зобов`язання у спірних правовідносинах. Встановлення дійсності первинного зобов`язання є обов`язковою умовою для кваліфікації спірних правовідносин як новації. Стверджує, що позивач не зазначає та не доводить жодними доказами, що мало місце первісне зобов`язання, а отже спірну розписку можна розцінювати як домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим. Спірна розписка не відповідає формі двостороннього правочину (новаційного договору) на що суд першої інстанції не звернув увагу.

Звертає увагу на те, що позивач зазначала, що ОСОБА_1 працювала продавцем у позивача та внаслідок ревізії виявлено нестачу товару, проте якого саме товару позивач не зазначає. Відповідач фактично від позивача грошові кошти не отримувала, а відтак жодного договору позики із нею не укладала. У розписці не зазначено дата передачі цінностей, зміст самої розписки не є договором позики, у ній не зазначена дата та місце складення.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Фостяка А.Я. на підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що розписка відповідача не є борговою, оскільки жодні кошти позивачем відповідачу у день її написання не передавались, а навпаки, така стверджує про те, що комплекс попередніх складних правовідносин між сторонами, що містили елементи різних договорів, переріс у боргове зобов`язання саме відповідача перед позивачем та саме на суму 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок, про що відповідач сама ствердила у розписці (новація боргу) та правовідносини, що виникли між ними до цього - припинилися.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами договір позики не укладався, а відбулася саме новація боргу, що виник з інших правовідносин, а саме із договору про спільну діяльність, у позикове зобов`язання.

Строк повернення боргу, визначений сторонами в розписці не визначався, проте позивач просить повернути борг, який позивачу не повернуто. Станом на час звернення до суду та розгляду справи в суді відповідач не виконала свої зобов`язання. Тому суд зробив висновок, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 боргу в сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок необхідно задовольнити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що з 16.11.2012 року позивачка ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24.03.2014 року було досягнуто домовленості про ведення спільної торговельної діяльності у магазині, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений магазин належав чоловікові відповідачки ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Верховний Суд неодноразово наголошував на характерних ознаках трудових правовідносин. Зокрема, у постанові ВС від 11.01.2022 у справі №280/5370/19 зазначено, що Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій»; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

В свою чергу, основними ознаками трудового договору є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Отже, трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

При визначенні дійсної правової природи відносин сторін, з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів враховує наступні обставини.

Позов у даній справі подано фізичною особою ОСОБА_2 , а не ФОП ОСОБА_2 , оскільки спірні правовідносини існують не між роботодавцем і працівником, а між двома фізичними особами, між якими був укладений договір про спільну діяльність.

Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено трудового договору, не видавався наказ про прийняття на роботу, не проводилися інструктажі, ОСОБА_1 не підписувала посадову інструкцію, на неї не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, графік роботи та інші внутрішні документи ФОП ОСОБА_2 , що виходячи із правових висновків Верховного Суду заперечує трудову природу спірних правовідносин.

З відповіді ТОВ «Рошен-Гранд» від 13.09.2022 року на адвокатський запит ОСОБА_3 вбачається, що магазин належав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно. Видаткові накладні оформлялися на ФОП ОСОБА_2 , однак замовлення товару та розрахунок за нього здійснювали і ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а прийом товару здійснювала тільки відповідачка, оскільки вона постійно знаходилася в магазині.

Як вбачається з відповіді на адвокатський запит ОСОБА_3 ТОВ «Еко.Трейд» повідомило, що постачало товар у магазин за адресою: АДРЕСА_1 , де його приймала ОСОБА_6 , яка сприймалася водієм фірми як співвласниця магазину.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2014 року ОСОБА_1 була зареєстрована як ФОП та на її ім`я було оформлено ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями. Для цього був оформлений договір оренди приміщення магазину між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 як власником приміщення магазину, що виключалося б, якщо магазин перебував в той же час в оренді у ФОП ОСОБА_2 .

Згідно показів ОСОБА_2 як свідка, наданих нею у судовому засіданні 23.08.2022 року вбачається, що вона мала із відповідачкою домовленість саме про спільну діяльність із торгівлі продуктами з метою одержання прибутку. ОСОБА_1 надала приміщення магазину, один холодильник та ще якесь дрібне обладнання, а також безпосередньо торгувала в магазині. Відповідачка не отримувала заробітну плату, а частку від прибутку, як і позивачка. Крім цього, сам ОСОБА_7 вела безпосередню операційну діяльність: визначала номенклатуру товару, необхідну його кількість, замовляла товар, приймала його, розраховувалася за нього.

Будучи допитаною в якості свідка 19.07.2023 року відповідач ОСОБА_1 повідомила, що вона не отримувала заробітної плати від ФОП ОСОБА_2 , а отримувала дохід у відсотках від вартості реалізованої продукції.

ОСОБА_5 в судовому засіданні 20.09.2023 року повідомив, що він допомагав дружині, оскільки вона вела підприємницьку діяльність а також вела спільну діяльність із ОСОБА_1 в магазині, який належав чоловікові останньої. Даний магазин не був в оренді, а використовувався сторонами спільно. ОСОБА_5 повідомив, що товар в магазин постачали і на ім`я його дружини, і на ім`я ОСОБА_1 , а також на ім`я чоловіка ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_4 . Також він повідомив про наявність у нього накладних на товар, оформлених саме на ОСОБА_4 за період ведення спільної діяльності.

Накладними № 350 від 03.04.2015 року, № 584 від 06.04.2015 року, № 690 від 08.06.2015 року та іншими підтверджується та обставина, що товар у магазин в с. Середпільці постачався на ім`я ОСОБА_4 , чоловіка позивачки. Також у матеріалах справи містяться накладні на постачання товару у спірний магазин на ім`я ОСОБА_1 та написані нею власноручно записи у зошитах обліку товару.

ОСОБА_4 , будучи допитаним в якості свідка повідомив, що ним здавався в оренду ОСОБА_2 . магазин, однак, на запитання представника повідомив, що письмовий договір не укладався, доказів оплати за оренду немає, податків від оренди він не сплачував, а названа ним сума орендної плати очевидно не відповідає середньому розміру орендної плати за той період.

Проаналізувавши наведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що між сторонами не існувало трудових правовідносин, а дійсні правовідносини мали ознаки цивільно-правових договірних відносин спільної діяльності.

У зв`язку із наведеним не підлягають до застосуванню правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі № 753/11670/17, оскільки така ухвалена у справі, обставини якої не є подібними до даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до ч. 2 ст. 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вбачається із матеріалів справи, вкладом ОСОБА_1 у спільну діяльність було право користування приміщенням магазину, її безпосередня праця, частина торгового обладнання, знання, навички та вміння. Вкладом ОСОБА_2 у спільну діяльність були знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, грошові кошти, торговельне обладнання та товар.

З пояснень позивачки та її представника вбачається, що у квітні 2017 року близько трьох років спільної діяльності сторони зробили облік товару та підвели бухгалтерський підсумок і встановили, що ведення ОСОБА_1 їх спільної діяльності призвело до збитків ОСОБА_2 у сумі 299660,10 гривень. Саме цю суму збитків визнала відповідачка. За домовленістю сторін цей борг, який виник з договору про спільну діяльність, був через новацію в порядку ч. 1 ст. 1053 ЦК України замінений позиковим зобов`язанням, що було оформлено розпискою.

Матеріалами справи підтверджено, що 03 квітня 2017 року ОСОБА_1 , власноручно написала розписку, відповідно до якої вказала, що працювала продавцем в п/п ОСОБА_2 з 24 березня 2014 року по 3 квітня 2017 року. Під час ревізії, 3 квітня 2017 року, була виявлена недостача на суму 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 копійок. Гроші зобов`язується повернути.

Згідно з ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18, на яку під час апеляційного розгляду покликався представник апелянта, вказав на ознаки новації: це спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з ознак новації є також умовами її вчинення.

Матеріалами даної справи підтверджується дотримання умов про новацію: її вчиненням припинено зобов`язання ОСОБА_1 із відшкодування збитків, що виникли внаслідок спільної діяльності; вчинена між тими ж сторонами; нове зобов`язання випливає з попереднього і спрямоване на заміну первісного; відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що обставини справи, у якій Верховним Судом зроблений вищезазначений правовий висновок та даної справи не тотожні, оскільки у справі № 609/67/18 спірні правовідносини сторін є виключно орендними та учасниками справи є зокрема дві юридичні особи, щодо форми договору між якими законодавцем встановлено спеціальні вимоги.

Натомість щодо доводів апелянта про недотримання форми новаційного договору у даній справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 1053 ЦК України заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Тобто, ЦК України передбачено вимоги до форми договору, яким опосередковується застосування новації він повинен відповідати вимогам ст. 1047 цього кодексу.

Згідно з ч. 2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначалося вище, у матеріалах справи міститься власноручна письмова розписка ОСОБА_1 , якою підтверджуються умови новації. Тому твердження апелянта про недотримання форми договору про новацію є безпідставними.

На основі наведеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що строк повернення боргу, визначений сторонами в розписці не визначався, проте позивач просить повернути борг, який позивачу не повернуто на час звернення до суду із позовом, тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 боргу в сумі 299 660 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 10 (десять) копійок підлягали до задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.04.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.