ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/430/24 Номер провадження 22-ц/814/3020/24Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника заявника адвоката Ярошенко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Ярошенко Світланою Миколаївною,

на ухвалу Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 червня 2024 року, постановлену суддею Оксенюк М.М., про залишення заяви без розгляду,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчий комітет Козельщинської селищної ради, Четвертий відділ РТЦК та СП, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

16.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування вимог заяви зазначає, що із 29.08.2008 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням суду від 29.10.2019 (справа №533/988/19). Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який залишився проживати з батьком. Мати участі у вихованні дитини не приймає за станом здоров`я, а також з тих підстав, що починаючи із 2019 року вона проживає окремо у Івано-Франківській області. Неповнолітній син залишився повністю під опікою батька, заявника, який є військовозобов`язаним, а встановлення юридичного факту необхідно йому задля захисту інтересів дитини, оскільки за правилами абзацу п`ятого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які самостійно виховують дитину до 18 років.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 17.05.2024 відкрито провадження у справі; залучено в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_3 ./а.с.20-21/

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 17.06.2024 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, - залишено без розгляду.

Роз`яснено право звернення до суду з позовом на загальних підставах.

При постановленні ухвали районний суд керувався положеннями ч.4 ст.315 ЦПК України.

Заявник, в інтересах якого діє представник - адвокат Ярошенко С.М., оскаржив ухвалу районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати направивши справу до районного суду для подальшого розгляду.

Просить врахувати позицію Верховного Суду, сформовану у справах №205/2102/19-ц від 14.04.2021, №336/709/18-ц від 07.11.2018, №632/580/17 від 20.06.2019, №320/948/18 від 10.04.2019, за змістом якої існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Натомість, у справі за заявою ОСОБА_1 відсутній спір про право, відповідно відсутній предмет спору, що виключає можливість її розгляду в порядку позовного провадження.

Зазначає, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Тоді як, встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини саме в суді передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період».

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19.07.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 19.08.2024.

06.08.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив ІНФОРМАЦІЯ_4 на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Оскільки вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і здійснення догляду батьком за неповнолітньою дитиною без участі матері не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження у розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України.

02.09.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника заявника, які за своїм є доповненнями до апеляційної скарги, поданими поза межами строку, визначеного статтю 364 ЦПК України, а тому апеляційним судом до уваги не приймаються.

17.09.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника ІНФОРМАЦІЯ_5 про розгляд справи за відсутності їх представника.

У суді апеляційної інстанції представник заявника доводи апеляційної скарги підтримала, наполягаючи на її задоволенні.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.05.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення юридичного факту, а саме: факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.2-3/

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 17.05.2024 відкрито провадження у справі; залучено в якості заінтересованої особи: ІНФОРМАЦІЯ_3 ./а.с.20-21/

Залишаючи заяву без розгляду, районний суд виходив із того, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і здійснення догляду батьком за неповнолітньою дитиною без участі матері не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження та, за наявності спору про право, керуючись ч.4 ст.315 ЦПК України, заяву слід залишити без розгляду.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

За змістом частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; 2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі №536/1039/17).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Зі справи, що переглядається убачається, що метою встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком є реалізація заявником права на відстрочку від призиву на військову службу, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Із огляду на обставини справи, вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дитину, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, які не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Суд першої інстанції викладені норми процесуального закону правильно застосував та керуючись ч.4 ст.315 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви без розгляду.

Доводи апеляційної скарги, що у відповідності до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, документом, який підтверджує, що особа самостійно виховує та утримує дитину є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, колегія суддів визнає слушними. Однак, за наявності заперечень заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо обгрунтованості вимог заяви, необхідності встановлення обставин, пов`язаних із належним виконанням батьківських обов`язків другим із батьків з урахуванням висновку органу опіки, заявлений до встановлення факт не є безспірним, а тому не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм права та посилання на нерелевантну практику Верховного Суду. Тоді як, з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів,суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Ярошенко Світланою Миколаївною, - залишити без задоволення.

Ухвалу Козельщинського районного суду Полтавської області від 17 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.09.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак