ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5678/24 Справа № 182/4997/23 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №182/4997/23 за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про усунення перешкод у користуванні рухомим майном,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Наталя Юріївна, та Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про усунення перешкод у користуванні рухомим майном.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 листопада 2022 року позивач, з метою відчуження належного йому автомобіля, звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 1245 (м. Покров).

Листом від 22 листопада 2022 року за вих. № 31/4-1245-22 йому було повідомлено, що, відповідно п.п.1,2 постанови ВДВС Нікопольського МРУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 29 травня 2012 року, ВП 29480124; від 30 травня 2012 року, ВП № 30288226; та від 02 червня 2015 року, ВП № 44122919, на автомобілі марки MERCEDES-BENZ 308D, 1995 року випуску, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , та марки MERCEDES-BENZ VITO, 108D 2002 року випуску, кузов НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , накладено арешт та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного йому майна.

Відповідно наданих роздрукованих частково матеріалів виконавчих проваджень №29480124, № 30288226, № 44122919 без підписів державних виконавців та печаток в зв`язку з їх знищенням, зазначені виконавчі провадження закінчені: ВП № 29480124 - в зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачеві (постанова від 25 червня 2014 року); ВП № 30288226 - в зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачеві (постанова від 25 червня 2014 року); ВП № 44122919 - в зв`язку зі сплатою штрафу (постанова від 17 серпня 2015 року).

24 січня 2023 року представник позивача звернулась до відповідача з заявою про припинення арешту автомобілів марки MERCEDES-BENZ 308D, 1995 року випуску, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , та марки MERCEDES-BENZ VITO, 108D 2002 року випуску, кузов НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 .

Листом від 31 січня 2023 року за вих. № 5664, відповідач повідомив позивача про те, що для зняття арешту з транспортних засобів та припинення їх розшуку, закінчення вищезазначених виконавчих проваджень, необхідно сплатити: за ВП № 29480124 1 186,00 грн; за ВП № 30288226 1 241 гривень; за ВП № 44122919 386 гривень. Також, по ще одній справі, не зазначеній в листі Територіального сервісного центру МВС № 1245 (м.Покров), АСВП 29935187 необхідно сплатити 1 406 гривень. Загалом позивачу необхідно сплатити 4 219 гривень.

На повторну заяву представника позивача ОСОБА_2 про припинення арешту автомобілів від 23 лютого 2023 року позивач отримав від відповідача відмову з посиланням на ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, що діяла станом на 25 червня 2014 року та 17 серпня 2015 року) та ч.4,5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції від 01 січня 2023 року).

На заяву представника позивача від 23 лютого 2023 року про ознайомлення та фотокопіювання матеріалів виконавчого провадження № 29935187, відповідач повідомив, що 25 червня 2014 року зазначене виконавче провадження завершено, відповідно до ст.7, ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла до 05 жовтня 2016 року) та 04 січня 2016 року виконавче провадження знищено.

Позивач вважає, що він не є боржником, в розумінні абз.2 ч.2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», а припинення арешту належного йому рухомого майна відповідачем неможливе, тому просив суд припинити арешт та заборону здійснювати відчуження рухомого майна, який було накладено відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції: постановою від 29 травня 2012 року, ВП № 29480124; постановою від 30 травня 2012 року, ВП № 30288226; постановою від 02 червня 2015 року, ВП № 44122919 та стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір в розмірі 1 073 грн 60 коп. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 6 800 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року позов задоволено частково, припинено арешт та заборону здійснювати відчуження рухомого майна, який було накладено відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції постановою від 02 червня 2015 року за ВП № 44122919. Стягнуто з Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073, 60 гривень. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Н.Ю., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно ч.1,2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. У виконавчих провадженнях № 29480124, № 30288226 стягувачем є держава, а виконавчі документи (постанови) повернуто органу, який їх видав - ДАІ при УМВС України. Таким чином, про припинення арешту та заборону здійснювати відчуження рухомого майна позивача повинно було бути зазначено в постановах про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25 червня 2014 року.

Рішенням суду, що оскаржується, припинено арешт та заборону здійснювати відчуження рухомого майна, який було накладено відділом державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції постановою від 02 червня 2015 року за ВП № 44122919. Слід зазначити, що виконавче провадження № 44122919 відкрито на підставі постанови ВДАІ при УМВС України № 130826 від 19 грудня 2009 р., як і виконавче провадження № 29480124. В постанові про закінчення виконавчого провадження № 44122919 від 17 серпня 2015 р. зазначено, що рішення згідно виконавчого документу фактично виконано в повному обсязі. Таким чином, арешт та заборона здійснювати відчуження рухомого майна при фактичному виконанні виконавчого документу в повному обсязі є протиправним.

Зауважує на тому, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно зазначив, що при розгляді вище вказаної цивільної справи, будь-які докази на підтвердження витрат на правову допомогу (акт виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, тощо) суду надані не були, оскільки 15 грудня 2023 року представником позивача через електронний суд подано клопотання про долучення доказів акта приймання передачі наданих послуг до Договору про надання правничої (правової) допомоги від "22" грудня 2022 року та сам акт від 30 листопада 2023 р. (вх. № 17608/23-Вх).

В апеляційній скарзі Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги аргументи Відділу, а саме, що, згідно обставин справи були відсутні підстави для припинення арешту у зв`язку з неповним погашенням заборгованості за виконавчими документам, які перебували на виконанні у Відділі.

Так, 13 жовтня 2011 року на виконання до Відділу надійшла постанова № 130826 від 19 грудня 2009 року, видана ВДАІ при УМВС України. 13 жовтня 2011 року відповідно до цієї постанови відкрито виконавче провадження АСВП №29480124. Так-як це виконавче провадження було закрито 25 червня 2014 року, керуючись п.7 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (Далі-Закон). 14 липня 2014 року стягувач повторно пред`явив виконавчий документ на виконання до Відділу. 14 липня 2014 року, керуючись статтями 17, 19, 20, 25 Закону 14 липня 2014 року було відкрито виконавче провадження по тому ж самому виконавчому документу, але за іншим АСВП № 44122919. По цій справі АСВП № 44122919 боржником було надано державному виконавцю квитанцію № 1/47 від 13 серпня 2015 року на суму 800 гривень, відділення Ощадбанк. Тому на той час 17 серпня 2015 року, керуючись п. 8 ч. 1 ст. 49, статтею 50 Закону державним виконавцем закінчено це виконавче провадження як фактично виконане.

У постанові про закінчення виконавчого провадження вказано, що знято арешт з майна боржника та оголошену заборону на його відчуження.

Однак, у Відділі перебувало, ще два зовсім інших виконавчих провадження щодо боржника: АСВП №30288226 та АСВП №29935187. АСВП №30288226 відкрите 24 листопада 2011 року з приводу виконання постанови № 000797 від 31 січня 2011 року виданої ДАІ при УМВС України. 30 травня 2012 року по АСВП №30288226 керуючись статтею 40 Закону винесено постанову про розшук майна боржника, та оголошення заборони на його відчуження.

АСВП № 29935187 відкрите 01 листопада 2011 року з приводу виконання постанови № 125453 від 19 лютого 2010 року виданої ДАІ при УМВС України. Керуючись ст. 33 Закону від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції, що діяла станом на 25 червня 2014 року та 17 серпня 2015 року) у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито було кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднувалися у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладався арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Тому 11 березня 2014 року постановою про об`єднання виконавчі провадження АСВП № 29480124 та АСВП №29935187 було об`єднано у зведене виконавче провадження ЗВП № 43817283 та постановою про приєднання виконавчого провадження від 11 березня 2014 року приєднано АСВП № 30288226 до ЗВП № 43817283. Вище зазначені виконавчі провадження АСВП № 29480124, АСВП № 30288226, АСВП № 29935187 були закриті після проведення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, що здійснювався органами внутрішніх справ протягом року, з приводу розшуку належного на праві власності боржнику транспортного засобу який не дав результатів. По цих справах винесено постанови про повернення виконавчих документів які разом з виконавчим документом були надіслані стягувачу. Борги боржником були не сплачені.

Для зняття арешту з транспортних засобів та припинення їх розшуку, закінчення виконавчих проваджень згідно ст. 59, п.3 ч. 3 ст. 36, п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону АСВП 29480124, 30288226, 44122919 боржнику необхідно було сплатити кошти по усіх справах на депозитний рахунок Відділу.

У відзиві на апеляційну скаргу Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги представника позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволені позовних вимог позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Н.Ю., підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Нікопольський відділ державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) частковому задоволенню, за наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, в рамках ВП № 44122919 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, як результат - арешт та заборона були зняті.

Разом з тим, в рамках виконавчих проваджень № 29480124 та № 30288226 постановами виконавця від 25 червня 2014 року було повернуто виконавчі документи стягувачу (а.с.17, 31), що свідчить про той факт, що державним виконавцем в рамках даних виконавчих проваджень не виносилась постанова про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, тому, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», вказані виконавчі провадження не є закінченими.

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 47 наведеного Закону, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

За приписами ч. 5 ст. 47 наведеного Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч.1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява позивача є частково обґрунтованою в частині зняття арешту, накладеного постановою від 02 червня 2015 року у ВП № 44122919. Що стосується інших заявлених вимог, то підстави для зняття арешту відсутні, оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про усунення перешкод у користуванні рухомим майном, фактично зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на рухоме майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

В даному випадку між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності рішення, дій та бездіяльності державного виконавця під час виконання рішення про стягнення заборгованості. При цьому Відділ ДВС не оспорює право власності (володіння) ОСОБА_1 на арештоване майно.

Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21), підстав відступити від зазначених висновків суд не встановив.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Н.Ю., та Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про незаконність рішення суду першої інстанції з підстав приведених в апеляційних скаргах, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового, або іншого рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він мав закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку першої інстанції з чим рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Керуючись ст. 255, 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козадаєва Наталя Юріївна, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про усунення перешкод у користуванні рухомим майном закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 11 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста