Номер провадження: 22-ц/813/1678/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, третя особа Одеська міська рада про визнання права на приватизацію,

встановив:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 26 січня 2022 року, просив визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , що складається із однієї кімнати та зобов`язати Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради провести дії по приватизації цієї квартири.

Позов обґрунтовано такими обставинами.

Позивач є фактичним власником квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить ордер серії ПР № 1729 від 02 грудня 2008 року та особовий рахунок № НОМЕР_1 від 22 січня 2009 року.

Згідно Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 1933 від 02 грудня 2008 року, позивачу як співробітнику Приморського райвідділу міліції був виданий службовий ордер на ізольовану квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 21 від 21 січня 2009 року, відкрито особовий рахунок та виключено із числа службових ізольовану квартиру АДРЕСА_2 .

Починаючи з 02 грудня 2008 року позивач добросовісно, безперервно та відкрито користується квартирою, використовує її для власних потреб, несе витрати по утриманню квартири, систематично сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт. На цей час квартира не приватизована, однак позивач має намір та бажання приватизувати цю квартиру та стати її повноцінним власником.

Однак, при зверненні до КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради позивачу було повідомлено, що 14 вересня 1993 року, квартира АДРЕСА_1 була приватизована на ім`я ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, йому відмовлено у приватизації вказаної квартири.

В подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 , 1927 року народження, проживав у цій квартирі, 24 липня 1998 року останній помер, спадкоємців, які б претендували на спадщину після його смерті не було, а тому квартира перейшла у власність громади міста Одеса.

Позивач вважає, що збереження приватизації за ОСОБА_2 , який проживав у вказаній квартирі до дня його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можливо, оскільки після його смерті житло було прийняте на баланс міста та визнано службовим, а потім видано позивачу ордер, і знято квартиру з числа службових. Оскільки всі ці дії були здійснені уповноваженими на це органами, а саме Приморською районною адміністрацією, то збереження попередньої приватизації є тільки помилкою органів.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись лише на обставини якими обґрунтовується позов, вважає помилковим висновок суду про відмову в задоволенні його позовних вимог, тому просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Остапишева В.М. підтримала вимоги апеляційної скарги та надала пояснення за її доводами.

Інші особи, які беруть участь у справі будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представника скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, на підтвердження факту його звернення до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 з відповідним переліком документів, а також рішення уповноваженого органу за результатами такого звернення, тобто обставин якими обґрунтовується позов, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 02 грудня 2008 року Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_1 видано ордер на службове приміщення № 1729 серія ПР на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 18,1 кв.м., що складається з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Склад сім`ї: ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_5 брат (а.с.7).

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 21 від 21 січня 2009 року відкрито особовий рахунок ОСОБА_1 , співробітнику Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, на службову ізольовану квартиру АДРЕСА_4 , що складається із однієї кімнати житловою площею 18,10 кв.м., буд АДРЕСА_5 , на склад сім`ї 4 особи (він, дружина, брат, дочка), враховуючи клопотання вказаної установи № 31/17-8504 від 31 грудня 2008 року та згідно ст. 118 ЖК України квартиру АДРЕСА_4 виключено із числа службових (а.с. 6, 8).

Відповідно до довідки № 291 від 21 лютого 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 проживають та з 10 грудня 2008 зареєстровані три особи: ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_4 дочка та ОСОБА_5 брат. Квартира не приватизована (а.с.10).

Згідно довідки № 132/ОН6 від 10 квітня 2017 року квартира АДРЕСА_1 в числі заборонених до оформлення приватизаційних документів не значиться; проведена приватизація ізольованої квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_2 від 14 вересня 1993; квартира ізольована (а.с.11).

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № М-1394/2тд від 20 червня 2017 року згідно донесення ЖКС «Фонтанський» та довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 18 листопада 2008 року, основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 , яка за даними ЖКС «Фонтанський» померла у 2008 році, у зв`язку з чим, вказану квартиру було передано на баланс міста та за клопотанням начальника Приморського РВ ОМУ МВС України в Одеській області вх. № 01-07/3785/1 від 01 грудня 2008 року до Приморської районної адміністрації, надано ОСОБА_1 згідно ст.118 Житлового кодексу України.

Відповідно до наданої в райадміністрацію довідки вих. № 140-03 від 13 листопада 2008 року комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла», даних в комп`ютерній базі зазначеної установи, щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 не виявлено (а.с. 12 13).

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

За статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Предметом спору у цій справі, є визнання за позивачем права на приватизацію квартири та зобов`язання селищної ради вчинити дії по приватизації квартири за відсутності ордеру на житлове приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16.12.2009 (надалі Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.

В пункті 18 Положення вказано, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі N 296/4642/19 (провадження N 61-2708св20) вказано, що "у частині десятій статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", частина друга статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення N 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 200/18858/16-ц (провадження N 14-165цс18)".

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що виходячи з предмета та підстав позову на позивача у цій справі покладено обов`язок доведення факту порушення його законного права неправомірними діями відповідача щодо приватизації квартири. Зокрема, наполягаючи на неправомірності відмови органу приватизації у приватизації займаної ним квартири, позивач мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 ані до позовної заяви, ані під час вирішення судом першої інстанції справи, а також на стадії апеляційного її перегляду у випадках передбачених ч.3 ст. 367 ЦПК України не надано жодних доказів його звернення до органу приватизації, у порядку визначеному чинним законодавством та відмови цього органу у здійсненні приватизації.

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується позивач.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги позивача правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова