Апеляційне провадження №22-ц/824/8770/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кондратюк Дар`ї Петрівни та ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у справі за поданням державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року до суду надійшло подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Є.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 .

В обґрунтування подання зазначив, що на виконанні ВДВС перебуває ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №755/20287/21, виданого 30.06.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва, якому зазначено: «визначити час спілкування ОСОБА_1 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахування графіку та режиму дня дитини». 11.07.2023 року виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, зобов`язано боржника подати декларацію, попереджено про відповідальність за неподання декларації та внесення до неї неправдивих відомостей, направлено копію постанови сторонам виконавчого провадження. 11.07.2023 року виконавець направив виклики сторонам ВП для визначення часу, місця або способу побачення стягувача з дитиною на виконання рішення суду. 12.07.2023 року виконавцем додатково направлено виклик боржнику. 12.07.2023 року до виконавця надійшла заява стягувача з пропозиціями щодо встановлення порядку спілкування батька з дитиною. 13.07.2023 року виконавцем винесені постанови про розмір мінімальних витрат ВП та про визначення часу спілкування батька з дитиною з 15 год. до 16 год. кожного понеділка, середи та суботи шляхом застосування будь-якого з доступних каналів телекомунікаційного зв`язку (копії постанов направлені сторонам). 15.07.2023 року виконавцем встановлено, що ОСОБА_2 не піднімає слухавку, не виходить на зв`язок у встановлений час графіку, про що виконавцем було складено акт щодо невиконання боржником рішення суду. Аналогічні акти були складені виконавцем з 15.07.2023 року по 15.01.2023 року. Також виконавцем були неодноразово винесені постанови про накладення штрафу на ОСОБА_2 протягом вказаного періоду. У зв`язку з наведеним та керуючись ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 375 ЦПК України державним виконавцем направлено до суду подання про оголошення розшуку боржника. Станом на 22.01.2024 року рішення боржником не виконане і будь-яких заяв/документів від боржника не надходило.

На підставі викладеного, просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно виконавчого листа.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року у задоволенні подання державної виконавчої служби про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 20 лютого 2024 року державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кондратюк Дар`я Петрівна подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобов`язань за рішенням суду.

26 лютого 2024 року на адресу суду від апелянта надійшло пояснення до апеляційної скарги.

04 березня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій він просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року та задовольнити подання ВДВС Дніпровського районного суду м. Києва.

У судове засідання, призначене на 22.08.2024 року, з`явився представник відповідача ОСОБА_4

21 серпня 2024 року до суду від імені ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у зоні бойових дій.

Як вбачається із поданого клопотання, воно було направлене на електронну адресу Київського апеляційного суду в електронному вигляді. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

В даному випадку подане до суду від імені ОСОБА_1 клопотання не підписане відповідним електронним цифровим підписом, відтак апеляційний суд навіть не має змоги належним чином ідентифікувати особу, яка фактично подала таке клопотання.

Окрім наведеного, до клопотання не було додано жодного доказу на підтвердження тих обставин, про які зазначено в ньому, відтак посилання заявника залишилися недоведеними і не можуть бути прийняті судом.

За таких умов апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вказаного клопотання.

15 серпня 2024 року на адресу суду від державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича надійшло клопотання про залишення без розгляду його апеляційної скарги у зв`язку з втратою актуальності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, що має наслідком закриття апеляційного провадження.

Як убачається з клопотання державного виконавця, останній просив залишити апеляційну скаргу без розгляду. Така вимога не передбачена чинним процесуальним законодавством. Вказане клопотання було подане до суду вже після відкриття апеляційного провадження, відтак не може бути оцінене як відкликання скарги. При цьому сам інститут залишення заяви без розгляду передбачає інші наслідки, ніж відмова від скарги, тому суд позбавлений вважати подану після відкриття апеляційного провадження заяву відмовою від апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг.

Переважна більшість доводів обох апеляційних скарг співпадають з тими доводами, які були заявлені в поданні державного виконавця, і яким суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд зважає на те, що обмеження у праві виїзду боржника за закордон може бути застосоване не за самим фактом невиконання рішення суду, а як міра впливу на боржника, який свідомо ухиляється від такого виконання.

При цьому за своєю правовою сутністю свідоме ухилення боржника від обов`язку можливо констатувати лише після встановлення його обізнаності з фактом існування виконавчого провадження, вручення йому постанови про відкриття провадження та вимог виконавця, що в даному випадку відсутнє.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи також вирішувалося і питання про розшук боржника. Підставою для такого розшуку саме і була неможливість державного виконавця встановити реальне місце перебування боржника та вручити йому вимоги, направлені на виконання рішення суду. В свою чергу це додатково обґрунтовує неможливість констатації на даній стадії факту ухилення боржника від виконання рішення суду, яке зафіксоване відповідальною особою - державним виконавцем у встановленому законом порядку.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні подання державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кондратюк Дар`ї Петрівни та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько