Справа № 303/6489/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осадчий Анатолій Юрійович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2023 року, ухвалене головуючою суддею Гутій О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний витрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 344 967,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. В подальшому, постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 163 800,00 гривень позики; 26 312,00 гривень відсотків за користування позикою; 13 974,16 гривні трьох відсотків річних та 28 976,22 гривень інфляційних втрат.

Станом на 25.06.2023 відповідачем на виконання судового рішення у справі № 303/3311/21 сплачено позивачу 163 800,00 гривень.

З урахуванням часткового погашення боргу за попередній період з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми, починаючи з 01.06.2021 та втрати від інфляції, починаючи з 01.03.2021. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду за невиконання грошового зобов`язання, яку визначив у розмірі 25 000,00 гривень.

Таким чином ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 кошти в розмірі 89 429,40 гривень, з яких: 54 425,23 гривень - витрати від інфляції, 10.004,17 гривень - 3 % річних, 25 000,00 гривень моральної шкоди.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осадчий А.Ю. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що судом не надано оцінку судовим рішенням про стягнення з відповідача заборгованості та виконавчому листу, якими і підтверджується невиконання відповідача обов`язку щодо повернення заборгованості.

Також не погоджується з відмовою суду у стягненні моральної шкоди. Враховуючи триваючий характер порушення свого права користуватися коштами, позивачем визначено розмір відшкодування моральної шкоди, який узгоджується з принципами розумності, справедливості та співмірності.

ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Мокрянин М.М. подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційний суд відхилити вимоги апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача не містять наявності доказів невиконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року або часткового невиконання такого, що унеможливлює застосування приписів статті 625 ЦК України.

Проте, апеляційний суд частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині вимог, що стосуються стягнення індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання та 3 % річних, виходячи з наступних доводів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 344 967 (триста сорок чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 3449,70 грн. (а.с. 13-16).

Даним судовим рішенням стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання інфляційні втрати за період із 28.07.2018 р. по 28.02.2021 р., та три відсотки річних за період із 28.07.2018 р. по 31.05.2021 року.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року рішення Мукачівського міськрайонного суду змінено та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса, АДРЕСА_2 заборгованість у розмірі 163 800,00 гривень позики; 26 312,00 гривень відсотків за користування позикою; 13 974,16 гривні трьох відсотків річних та 28 976,22 гривень інфляційних втрат (а.с. 21-26).

На виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду 03.04.2023 року було видано виконавчий лист (а.с.32-33).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги є частково слушними за наступних доводів.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, стаття 599 ЦК України.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до приписів частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року, яке змінено постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість яка виникла згідно договору позики від 27.07.2017 року у розмірі 163 800,00 гривень позики; 26 312,00 гривень відсотків за користування позикою; 13 974,16 гривні трьох відсотків річних та 28 976,22 гривень інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки зобов`язання у ОСОБА_2 за даним судовим рішенням не припинено, то у зв`язку із цим ОСОБА_1 має право на підставі приписів частини 2 статті 625 ЦК України отримати з ОСОБА_2 за невиконання грошового зобов`язання сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

ОСОБА_1 , період прострочення грошового зобов`язання ОСОБА_2 визначив для нарахування інфляційних втрат із 01.03.2021 р. по 31.05.2023 р., а для нарахування трьох відсотків річних із 01.06.2021 р. по 30.06.2023 року.

Відхиляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довів тієї обставини, що ОСОБА_2 не виконав рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року, яке змінено постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року. Однак, такий висновок суду першої інстанції спростовується наявними у справі доказами та обставинами справи.

Так матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості визначеної судовими рішеннями, та не долучив до матеріалів справи розписки від ОСОБА_1 на отримання останнім таких коштів або постанови виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження внаслідок повного виконання судового рішення. Зазначені докази є належними і допустимими на спростування заявлених вимог до ОСОБА_2 , проте такі у матеріалах справи відсутні та і ОСОБА_2 таких не надав суду.

Відтак, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що застосування статті 625 ЦК України має похідний характер від виконання основного зобов`язання за яким, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року, яке змінено постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року стягнуто з відповідача заборгованість по грошовим коштам.

Вирішуючи заявлені вимоги стосовно стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від заборгованої суми, колегія суддів вважає, що такі слід стягнути за наступний період.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року за № 2120-IX розділ Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту:

«У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Тобто, зазначеними доповненнями визначено, що на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Як вище було вже зазначено, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2022 року в справі № 303/3311/21, яке змінено постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.01.2023 року із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість яка виникла згідно договору позики від 27.07.2017 року у розмірі 163 800,00 гривень позики; 26 312,00 гривень відсотків за користування позикою; 13 974,16 гривні трьох відсотків річних та 28 976,22 гривень інфляційних втрат.

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зазначеним доводиться та обставина, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявні грошові зобов`язання, які виникли у зв`язку із укладенням 27.07.2017 року договору позики грошових коштів, а не на підставі винесення судового рішення, яким стягнуто заборгованість за договором позики. Визначена судовими рішеннями сума заборгованості, являлось підтвердженням невиконання позичальником свого зобов`язання за укладеним договором позики. Тож, саме внаслідок такого зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки зараз в Україні діє період воєнного, надзвичайного стану то на підставі внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року за № 2120-IX доповнень до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, а саме пунктом 18 такого, який у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором звільняє останнього від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Відтак, за період з 24.02.2022 року по 31.05.2023 року щодо нарахування інфляційних втрат, та за період з 24.02.2022 року по 30.06.2023 року щодо нарахування трьох відсотків річних ОСОБА_2 звільнений в силу зазначеного Закону від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а нараховані за цей період 3% річних та інфляційні втрати, підлягають списанню кредитодавцем.

Зазначене доводить те, що в силу вимоги Закону нарахування кредитором будь-яких платежів за невиконання позичальником грошового зобов`язання є забороненим на період дії воєнного часу та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Визначаючи розмір інфляційних втрат за період із 01.03.2021 р. по 23.02.2022 р., колегія суддів виходить із такого.

До позовної заяви ОСОБА_1 долучено розрахунок інфляційних втрат, який здійснено щодо суми заборгованості у розмірі 163 000,00 гривень.

За період з 01.03.2021 р. по 31.12.2021 р., загальний розмір індексу інфляції становить 107,528%, тому 163 000,00 х 107,528% - 163 000,00 = 12 270,64 гривень, сума інфляційних втрат.

За період січень 2022 р. розмір індексу інфляції становить 101,3%, тому 163 000,00 х 101,3% - 163 000,00 = 2 119,00 гривень, інфляційних втрат.

За період лютий 2022 р. розмір індексу інфляції становить 101,6%, тому 163 000,00 х 101,6% - 163 000,00 : 28 днів х 23 дні = 2 142,28 гривень, інфляційних втрат.

Звідси, розрахунок інфляційних втрат за період із 01.03.2021 р. по 23.02.2022 р. із суми заборгованості 163 000,00 гривень становить загальну суму 16 531,92 (12 270,64+2 119,00+2 142,28) гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 розрахунок інфляційних втрат за період із 01.03.2021 р. по 23.02.2022 р. визначено у розмірі 16 239,60 грн., які виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу і підлягають стягненню із ОСОБА_2 у відшкодування інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання.

Визначаючи розмір нарахування трьох відсотків річних за період із 01.06.2021 р. по 23.02.2022 р., колегія суддів виходить із такого.

Період із 01.06.2021 р. по 23.02.2022 р. становить 268 календарних днів.

163 000,00 х 3% (річних) : 365 (днів) х 268 (днів) = 3 590,47 гривень, три відсотки річних.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума 3 590,47 гривень, у відшкодування трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання.

Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено у пункті 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У статті 16 ЦК України, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч.2 цієї статті).

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Та частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що коли позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що зазнав душевних страждань через позбавлення можливостей тривалий час користуватися своїми грошовими коштами, витрачати їх на свої потреби та потреби сім`ї.

Доведеною за матеріалами справи та підтвердженою сторонами у справі є та обставина, що між сторонами виникли зобов`язання, які врегульовано шляхом укладення договору позики грошових коштів. Тобто, такі виникли на підставі договору.

Проте, у договорі позики сторони не передбачили такої відповідальності позичальника за невиконання свого зобов`язання з своєчасного повернення позики як відшкодування моральної шкоди. У ході судового розгляду позивач не надав суду такого підтвердження права на отримання відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, § 1. «Позика» Глави 71 Цивільного кодексу України не передбачає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення зобов`язання, що випливає договору позики.

У статті 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору поруки позичальником. Серед таких наслідків, частина 1 цієї статті передбачає обов`язок позичальника сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка має компенсуючий характер внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов`язання позичальником.

Чинне цивільне законодавство передбачає, що відшкодування моральної шкоди може мати місце лише за наявності вини. Однак, позивач не надав суду доказів того, що внаслідок умисних винних дій відповідача, йому було заподіяно моральну шкоду. Тобто, суд не має доказів того, що ОСОБА_3 умисно не виконував судові рішення, якими стягнуто заборгованість з повернення позики. При цьому, колегія суддів зазначає, що неможливість ОСОБА_1 тривалий час користуватися своїми грошовими коштами та розпоряджатись такими, компенсується ОСОБА_2 шляхом сплати інфляційних втрат, та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах ОСОБА_1 не набув права на відшкодування моральної шкоди внаслідок своєчасного неповернення грошових коштів, позичальником.

Тож, відхиляючи позовні вимоги у цілому, суд першої інстанції безпідставно вважав, що ОСОБА_1 не довів своє право на відшкодування інфляційних втрат і трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання.

Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах справи, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку про повне відхилення заявлених вимог.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим і доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню в частині відхилених вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних з постановленням з таких вимог нового судового рішення про часткове задоволення даних позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

А звідси, судовий збір за подання позову із двох позовних вимог та апеляційної скарги у справі становить суму у розмірі 5 368,00 (2147,20 + 3.220,80) гривень, а.с. 43, 55, 96.

Розмір позовних вимог становив 54 425,23 (інфляційні) + 10 004,17 (3%) + 25 000,00 (моральна шкода), що разом 89 429,40 гривень. Із даної суми апеляційним судом задоволено суми 16 239,60 гривень, інфляційних втрат і 3 590,47 гривень, три відсотки річних на загальну суму 19 830,07 гривень, що становить 22,17% від заявленої суми позову.

Тому, судовий збір із суми 5 368,00 гривень, слід стягнути тільки у розмірі 1 190,08 гривень, що становить 22,17%.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осадчий Анатолій Юрійович, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2023 року скасувати в частині відхилення вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, постановивши із цих вимог у цій справі постанову про часткове задоволення таких.

Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , за порушення грошового зобов`язання суму в розмірі 11 957,40 гривень, інфляційних втрат, суму в розмірі 4 282,20 гривні, трьох процентів річних та судові витрати у розмірі 974,83 гривні, судового збору.

У стягненні іншого розміру заявлених вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: