Номер провадження: 22-ц/813/1604/24
Справа № 507/1818/23
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 29 листопада 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 до Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява вмотивована тим, що ОСОБА_2 мала поганий стан здоров`я, не мала інших родичів, відносини в них були як із матір`ю та вони проживали разом. Той факт, що він проживав із спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснив поховання за власний рахунок можуть підтвердити свідки.

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, проте Кривоозерською державною нотаріальною конторою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як необхідно встановити факт проживання однією родиною більше п`яти років.

За таких обставин заявник просив встановити факт спільного проживання заявника із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією родиною більше 5 років, p 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 29 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 до Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити вимоги заяви повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)в даній справі відсутній спір про право, Кривоозерською селищною радою Первомайського району Миколаївської області вимоги заявлені у суді першої інстанції не спростовувались та не оспорювались;

2)скаржник вважає, що факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю є доведений, оскільки він здійснював за нею догляд, надавав матеріальну допомогу, оплачував доглядальницю, здійснив поховання останньої, здійснював ремонт у її житлі власним коштом та замовив виготовлення та установку пам`ятника.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково рішенням суду. Нотаріус не має можливостей для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

На підтвердження факту спільного проживання із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надав до суду акт, складений депутатом Кривоозерської селищної ради ОСОБА_3 від 27 вересня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 проживав протягом 6 років (з 2015-2021 року) за адресою АДРЕСА_1 із ОСОБА_2 , вели спільний бюджет, вели спільне господарство, здійснив поховання за власний рахунок.

Згідно із довідки Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області від 29 вересня 2023 року, останнє постійне місце реєстрації проживання ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 .

Поряд із тим, в судовому засіданні заявник ОСОБА_1 пояснював, що ОСОБА_2 на праві власності належала однокімнатна квартира, а тому він лише на деякий час привозив ОСОБА_2 довідатися до її житла, а сам знаходився в автомобілі, а проживали вони разом в його будинку. Також, за клопотанням заявника в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які не підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , в квартирі АДРЕСА_2 .

Отже, вказаний акт як доказ спільного проживання в квартирі АДРЕСА_2 суд першої інстанції правильно не взяв до уваги.

Заявник повинен довести належними доказами не лише факт спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а і факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснювала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом близько 6 років, як сім`я, а жили то нього вдома, то в неї в квартирі. ОСОБА_2 була одинокою та потребувала сторонньої допомоги, оскільки хворіла.

Вказані свідчення про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно постійно проживали, то в нього вдома, то в неї, суд першої інстанції вмотивовано не взяв до уваги, оскільки із пояснень заявника та свідків встановлено, що у ОСОБА_2 була однокімнатна квартира та сам ОСОБА_1 заперечив, що він проживав у квартирі, яка належала ОСОБА_8 .О

Свідок ОСОБА_5 пояснювала, що вона проживає в смт. Криве Озеро на сусідній вулиці, де проживає сім`я ОСОБА_9 , із ними проживала ОСОБА_2 , коли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 десь їхали із дому у своїх справах, то вона ходила до них додому, щоб надати допомогу ОСОБА_2 , яка хворіла та потребувала сторонньої допомоги, вона варила ОСОБА_2 їсти, кормила тощо, таких випадків було чотири рази. Протягом якого часу ОСОБА_2 проживала в будинку ОСОБА_9 вона не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 хворіла та потребувала сторонньої допомоги, а тому протягом 5-6 років проживала разом із подружжям Паращенків, в їхньому будинку по АДРЕСА_3 , спільно варили їсти, вона була як член сім`ї, ОСОБА_2 була присутня на сімейних святах.

Проте, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що свідкам невідомо щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, тощо, а самі по собі, факти перебування у близьких стосунках, спільна присутність осіб на святах та періодичне проживання за однією адресою, не можуть свідчити про факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

Свідчення свідка ОСОБА_7 , яка є дружиною ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано до уваги не прийняв, так як вбачав підстави ставити під сумнів істинність фактів повідомлених вказаним свідком та заявником з огляду на наступне.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що до Кривоозерського районного суду Миколаївської області зверталася ОСОБА_7 із заявою, в якій просила встановити факт спільного проживання із ОСОБА_2 , в обґрунтування заяви вказувала, що вона проживала разом із ОСОБА_2 за однією адресою в АДРЕСА_1 .

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 грудня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_7 про встановлення факту її проживання із ОСОБА_2 відмовлено, за недоведеністю факту.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 березня 2023 року зазначене рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області залишено без змін.

Із пояснень заявника та свідків вбачається, що ОСОБА_2 була одинокою, родичів в неї не було, вона хворіла та потребувала сторонньої допомоги, яку надавали Паращенки. Про це також, зазначає у своїх письмових поясненнях, адресованих до суду, Кривоозерська селищна рада (а.с.30).

Надаючи оцінку наданими заявником доказів, суд першої інстанції правильно зазначив, що такі доводи не підтверджують факту проживання заявника однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_2 в розумінні ст. 3 СК України. Заявником не надано суду жодного належного письмового доказу, який би документально підтверджував факт його проживання із померлою та ведення з нею спільного господарства, а тому суд дійшов вірного висновку про недоведеність факту, що має юридичне значення.

Зацікавленою стороною не було заявлено про наявність спору про право.

Інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 до Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області про встановлення факту проживання однією сім`єю, необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю є доведений, оскільки він здійснював за нею догляд, надавав матеріальну допомогу, оплачував доглядальницю, здійснив поховання останньої, здійснював ремонт у її житлі власним коштом та замовив виготовлення та установку пам`ятника, то колегія суддів зазначає таке.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №554/14633/15-ц (провадження №61-9952св18), від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18), від 28 травня 2021 року у справі №182/653/17 (провадження №61-11815св20).

У пункті 6 Рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Висновки Верховного Суду щодо того, які умови мають бути обов`язково встановленні судами для визнання осіб членами сім`ї є сталими та послідовними.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимим доказами факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 2015 року до 09 грудня 2021 року, а також факт спільного ведення господарства, виконання взаємних прав та обов`язків, спільних витрат, участі в утриманні житла, його ремонті тощо, та урахувавши факт проживання зазначених осіб за різними адресами, відсутність спільного побуту та бюджету, суд першої інстанцій дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Крім того, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що Кривоозерською селищною радою Первомайського району Миколаївської області вимоги заявлені у суді першої інстанції не спростовувались та не оспорювались, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 7678, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Сам по собі факт не спростування та не оспорювання Кривоозерською селищною радою Первомайського району Миколаївської області факту проживання однією сім`єю не є підтвердженням зворотнього, оскільки заявником ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда