ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/6253/14-ц Номер провадження 22-ц/814/1682/24Головуючий у 1-й інстанції Майстренко О.М. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О.

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович

на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року із запереченнями на ухвалу цього ж суду від 30 березня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 грудня 1962 року у виконавчому комітеті Нової селищної ради депутатів трудящих Московської області, актовий запис № 97.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року.

В обґрунтування заяви вказувала, що зазначене заочне рішення ухвалено за її відсутності; суд першої інстанції не повідомив її про розгляд справи. Вважала, що ОСОБА_1 не складав позов про розірвання шлюбу, а подання цього позову ініціювали невідомі особи для усунення її від спадкування майна ОСОБА_1 .. Крім того, в заочному рішенні неправильно зазначено її прізвище - « ОСОБА_5 », замість « ОСОБА_6 ».

Також зазначала, що заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року отримала 2 грудня 2019 року. За таких обставин просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року про розірвання шлюбу скасовано та призначено справу до розгляду.

Скасовуючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що це рішення ухвалено за відсутності відповідача, яка не з`явилася у судове засідання з поважних причин.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року закрито провадження у справі.

Постановляючи ухвалу від 9 грудня 2020 року, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Не погоджуючись з ухвалами Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року та від 9 грудня 2020 року, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей О. В., оскаржила їх в апеляційному порядку.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , в частині оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року про скасування заочного рішення повернуто заявнику, так як нормами цивільного процесуального законодавства не передбачено право на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвали про скасування заочного рішення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року про закриття провадження у справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року скасовано, справу направлено для розгляду до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія приходить до наступних висновків.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) вказано про те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу у даній справі подала ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей О.В., яка участі у справі не брала, проте вважає, що оскаржуваними рішеннями порушено її право.

Перевіряючи доводи ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення впливають на її права, як спадкоємиці за законом після смерті ОСОБА_1 , оскільки після скасування судового рішення та закриття провадження у справі про розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому вказала, що вона, як непрацездатна дружина померлого ОСОБА_1 , має право на частку майна належного останньому.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

У частині першій статті 353 ЦПК України передбачено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня така ухвала як ухвала про скасування заочного рішення.

Разом з тим у частині другій статті 353 ЦПК України зазначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Тобто, оскарження вищевказаної ухвали в апеляційному порядку можливе лише разом з рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) викладено висновок про те, що «у частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку така ухвала як ухвала про відмову у задоволені клопотання про закриття провадження у справі відсутня, тоді як можливість оскарження ухвали про відмову у скасуванні забезпечення позову передбачена. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не могла бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду щодо суті спору й окремо від цього рішення. Оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду щодо суті спору. Право на апеляційне оскарження ухвал суду учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення. Аргументи учасників процесу стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі мають розглядатися судом, якому такі аргументи заявлені, зокрема і на стадії апеляційного оскарження рішення, ухваленого щодо суті спору».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду неодноразово звертала увагу на те, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися з урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом з рішенням суду (див: постанови Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21) та від 1 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18 (провадження № 61-13531сво21)).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 одночасно оскаржувала ухвалу суду першої інстанції, якою скасовано заочне рішення, та ухвалу про закриття провадження у справі, якою закінчено розгляд справи.

Таким чином предметом апеляційного розгляду є як ухвала Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року про скасування заочного рішення суду, так і ухвала цього ж суду від 09 грудня 2020 року про закриття провадження у справі.

Постановляючи ухвалу про скасування заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що рішення у справі прийнято за відсутності відповідача, яка не з`явилася в судове засідання з поважних причин та не мала можливості представляти свої інтереси.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 грудня 1962 року у виконавчому комітеті Нової селищної ради депутатів трудящих Московської області, актовий запис № 97.

Вказане рішення було направлено на адресу відповідачки, проте повідомлення про вручення поштового відправлення матеріали не містять (а.с.20).

25.11.2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Поліканов А.М. з матеріалами справи ознайомився та 02.12.2019 року отримав копію судового рішення (а.с. 21-24).

Після чого, в грудні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року. В обґрунтування заяви вказувала, що зазначене заочне рішення ухвалено за її відсутності; суд першої інстанції не повідомив її про розгляд справи. Вважала, що ОСОБА_2 не складав позов про розірвання шлюбу, а подання цього позову ініціювали невідомі особи для усунення її від спадкування майна. Крім того, в заочному рішенні неправильно зазначено її прізвище - « ОСОБА_5 », замість « ОСОБА_6 ». За таких обставин просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

29 жовтня 2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Маслова О.В. подала до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача (а.с. 83).

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про перегляд заочного рішення, суд враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Враховуючи наведене, перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.

Надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) зазначено, що «висновки апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України є помилковими з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу через значний проміжок часу (через десять років після ухвалення рішення й через сім років після реєстрації шлюбу позивача з іншою особою) не відповідатиме вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Неповідомлення про дату судового засідання у даному випадку не може бути підставою для скасування такого заочного рішення та закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у спорі про розірвання шлюбу».

Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, закриття провадження у справі через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї зі сторін, не може вважатися виправданим при обставинах, що істотно змінились з часу ухвалення відповідного рішення (одруження позивача з іншої жінкою, народження дитини в іншому шлюбі та смерть позивача) не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та принципу юридичної визначеності.

… За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами».

З вказаним висновком узгоджується і висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), про неврахування якого судами попередніх інстанцій зазначав заявник у касаційній скарзі.

Суд першої інстанції, скасовуючи своє заочне рішення, ухвалене в 2014 році, не врахував, що скасування судового рішення через значний проміжок часу (через п`ять років) й після смерті сторони у спорі, відносини за яким не допускають правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини.

Суд першої інстанції не перевірив дійсних підстав та обставин подання ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року та того, чи буде задоволення такої заяви виправданим за обставин, що настільки змінились з того часу (смерть позивача), і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, за наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом п`яти років і до смерті позивача, суд першої інстанції надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності та права інших осіб.

За таких обстави колегія суддів приходить до висновку, що ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року та від 09 грудня 2020 року - не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції із стадії розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції із стадії розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Судді: П.С. Абрамов

О.О. Панченко