Справа № 758/2879/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Будзан Л.Д.,

за участі секретаря судового засідання - Петер А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник - ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, -

ВСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до неповнолітнього ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник - ОСОБА_4 , в якій просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 грудня 1976 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих видано ордер ОСОБА_8 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_8 , який помер, його дружину ОСОБА_7 та його сина - ОСОБА_1 ) № НОМЕР_1 на жиле приміщення на право зайняття квартири АДРЕСА_1 . На даний час в спірній квартирі зареєстровані: позивач, ОСОБА_7 (мати позивача), ОСОБА_9 (дружина позивача) ОСОБА_6 (дочка позивача), ОСОБА_2 (онук позивача) та ОСОБА_10 (онука позивача). Станом на дату звернення до суду відповідачі за вищевказаною адресою не проживають тривалий час та їх фактичне місце проживання невідоме. Мати відповідачів ОСОБА_4 рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 липня 2022 року визнана такою, що втратила право користування житлом та знята з реєстрації. У зв`язку з реєстрацією відповідачів у спірній квартирі позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за зареєстрованих осіб, які фактично не проживають там. Зняти з реєстрації відповідачів позивач не має можливості без згоди останніх, у зв`язку з чим, вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2024 року, головуючим суддею у справі визначено ОСОБА_11

14 березня 2024 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник - ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали суду клопотання, в якому просять розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримали.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та за адресою, вказаною у позовній заяві.

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши повно та всебічно наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 20 грудня 1976 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих видано ордер ОСОБА_8 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_8 , його дружину ОСОБА_7 та його сина - ОСОБА_1 ) № НОМЕР_1 на жиле приміщення на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного ордеру.

На даний час в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (мати позивача), ОСОБА_9 (дружина позивача) ОСОБА_6 (дочка позивача), ОСОБА_2 (онук позивача) та ОСОБА_10 (онука позивача)

Рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/10577/20 від 11 липня 2022 року мати відповідачів ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідного рішення.

Предметом спору у даній справі є визнання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом (квартирою).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Обґрунтовуючи позов про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірною квартирою позивач посилається на Акт № 17 від 24 січня 2024 року, згідно якого ОСОБА_12 та ОСОБА_10 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Докази, на які посилається позивач, на думку суду, підтверджують факт тривалого не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

Судом в ході розгляду цивільної справи не встановлено поважності причин відсутності ОСОБА_2 понад 6 місяців в квартирі за місцем реєстрації.

Враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , у квартирі не проживає понад 6 місяців, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання останнього таким, що втратив право користування житлом.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в іншій частині, а саме визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися спірною квартирою, з огляду на таке.

Суд, відмовляючи в цій частині позовних вимог враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц: «….Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини…..».

Станом на день звернення до суду, малолітня ОСОБА_3 , не досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч. 2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі не може бути безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Крім того, позивачами не доведено, що малолітня ОСОБА_3 була обізнана про своє місце реєстрації, та право вибору місця проживання, згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, зокрема, можливість проживати в квартирі АДРЕСА_1 , а відтак, є недоведеним факт неповажності її не проживання за місцем реєстрації.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного суду від 09 січня 2024 року по справі № 761/38440/21.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин, перевіривши доводи сторони позивача, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог шляхом визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник - ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, задовольнити частково.

Визнати неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брати участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 19 серпня 2024 року.

Повне найменування сторін по справі :

позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, , юридична адреса: м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 14;

третя особа - ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа - ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа - ОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Леся БУДЗАН