УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 703/707/22

провадження № 61-4925ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков Ігор Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков І. М. (далі - приватний нотаріус Черкаського РНО Черкаської області), в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 липня 2017 року, площею 0,5395 га (кадастровий номер :01:000:0199),

з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснений на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки

від 05 липня 2017 року.

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею

0,5395 га (кадастровий номер :01:000:0199), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 2017 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Смілянського РНО Новіковим І. М., реєстраційний номер 2483.

Скасував запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме

майно - земельну ділянку, площею 0,5395 га (кадастровий номер :01:000:0199), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Черкаський апеляційний суд постановою від 12 березня 2024 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2023 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_3 з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_2 та приховування земельної ділянки від звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості в порядку примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Тому позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22).

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 правомірно уклав оспорюваний договір, використавши свої права власника на розпорядження майном. Суди не врахували медичні документи про наявність у нього захворювання очей, а тому заявник не міг продовжувати свою господарську діяльність на спірній земельній ділянці, у зв`язку з чим відчужив її іншій особі. ОСОБА_1 не користується спірною земельною ділянкою на даний час.

Разом з тим, заявник зазначив, що до спірних правовідносин повинна бути застосована позовна давність.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 03 червня 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області видав виконавчий лист у справі № 703/1215/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 1 405 412 грн.

10 червня 2019 року старший державний виконавець Смілянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (далі - ВП) № 59317748.

Відповідно до довідки від 18 лютого 2022 року про результати пошуку виконавчих проваджень в Автоматизованій системі виконавчого провадження (далі - АСВП) ВП № 59317748 перебуває на стадії виконання.

Згідно з інформацією про ВП № 59317748 в межах даного виконавчого провадження, з метою належного виконання рішення суду, державний виконавець виніс постанови про арешт майна боржника та його коштів.

З огляду на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 лютого 2022 року № 298511396, 05 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір

купівлі-продажу належної ОСОБА_1 земельної ділянки,

площею 0,5395 га (кадастровий номер :01:000:0199), який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського РНО Черкаської області Новіковим І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2483.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, 05 липня

2017 приватний нотаріус Черкаського РНО Черкаської області Новіков І. М. прийняв рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності 21235158, на земельну ділянку, площею 0,5395 га (кадастровий номер :01:000:0199), з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237,

та припинив право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав вказував, що оспорюваний правочин (договір купівлі-продажу земельної ділянки) вчинений відповідачем без дійсних намірів створення правових наслідків, а з метою уникнення можливості звернення стягнення на зазначене нерухоме майно для погашення наявної за рішенням суду суми боргу, стягнутого з продавця за спірним договором на користь позивача.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) Верховний Суд зазначив, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження

№ 61-17966св19) Верховний Суд вказав, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

У постанові від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження

№ 61-20593св19) Верховний Суд зазначив, що «правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

У постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження

№ 61-2761св19) Верховний Суд вказав, що «вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;

3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Суди встановили, що спірний правочин (договір купівлі-продажу земельної ділянки) відповідач ОСОБА_1 уклав на користь свого родича ОСОБА_3 (чоловіка доньки) саме після звернення кредитора

ОСОБА_2 до суду з позовними вимогами про погашення заборгованості у справі № 703/1215/17, про що він був обізнаний. Більш того, іншого ліквідного майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, у власності відповідача наразі немає, відтак, не можна стверджувати про те, що спірний договір купівлі-продажу належним чином відповідає вимогам законодавства, отже, його укладено з метою уникнення можливості задоволення грошових вимог кредитора відповідача за рахунок майна, яке відчужується за спірним правочином.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22) предметом позову є вимоги визнання протиправними та скасування указів Президента України.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22) є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували медичні документи про наявність у нього захворювання очей, а тому заявник не міг продовжувати свою господарську діяльність на спірній земельній ділянці, у зв`язку з чим відчужив її іншій особі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані обставини самі по собі не можуть свідчити про добросовісність в діях особи, яка, усвідомлюючи наявність у неї грошових зобов`язань перед контрагентом у значній сумі, вчиняє дії щодо відчуження власного нерухомого майна на користь родича, що об`єктивно перешкодить виконати грошові зобов`язання за рахунок реалізації наявного майна.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він на даний час не користується спірною земельною ділянкою, також не спростовують спрямованість спірного правочину на ухилення від можливого задоволення вимог кредитора продавця за рахунок майна, яке за таким правочином відчужено.

Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин повинна бути застосована позовна давність, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_1 вказує, що позивачу було відомо про факт відчуження спірної земельної ділянки ще 10 квітня 2019 року під час розгляду справи

№ 703/1215/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики, при цьому позовні вимоги у справі, що переглядається, заявлені суду 23 березня 2022 року.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Належних та допустимих доказів того, що позивач раніше знав про наявність оспорюваного у цій справі правочину, судами встановлено не було.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який

стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков Ігор Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк