Справа № 766/7869/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13.11.2024р. Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді - Зуб І.Ю.,

за участю секретаря Федорова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання припинення трудових відносин,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з даним позовом в якому просить, визнати припиненими трудові відносини між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ТА ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗОТ України за угодою сторін з 25.02.2021 року.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує наступним.

20.10.2018 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, про що було видано розпорядження №1 від 18.10.2018.

Згідно з умовами договору, позивач мала виконувати обов`язки пекаря (код по класифікатору 16472) у цеху випічки у м. Херсоні і за це мала отримувати заробітну плату. Трудова книжка зберігалася у позивача, запису до трудової книжки внесено не було.

19.10.2018 відповідач ФОП ОСОБА_2 надіслав до Фіскальної служби України повідомлення про прийняття працівника на роботу, що підтверджується квитанцією №2 та повідомленням від 19.10.2018 р.

Згідно інформаційних довідок за формою ОК-5 та ОК-7 Пенсійного фонду України видно, що ОСОБА_2 є страхувальником ОСОБА_1 (копії довідок від 08.04.2024 додаються), що також підтверджує факт трудових відносин між сторонами.

В лютому 2021 (точної дати місяця позивач не пам`ятає, але в середині лютого вона ще працювала) сторони домовились про припинення трудових відносин, оскільки відповідач мав намір припинити підприємницьку діяльність, про що повідомив позивача. Позивач особисто заяву про звільнення за угодою сторін, але не пам`ятає, яка саме дата була вказана в заяві.

З липня 2023 позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 18.07.2023 року № 4801- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

14 березня 2024 року вона в електронній формі засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (Портал Дія) подала до Херсонської філії Херсонського обласного центру зайнятості заяву про надання мені статусу зареєстрованого безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, надавши відповідні документи та копію трудової книжки, оскільки, я маю можливість отримати згідно з ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус безробітного.

04.04.2024 листом за №21/06/03/722/24 отримала відмову в наданні їй статусу зареєстрованого безробітного через відсутність запису в трудовій книжці про припинення трудових відносин із роботодавцем: відсутня дата та причина звільнення з останнього місця роботи, а саме з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Внести запис про припинення трудових відносин до трудової книжки не має можливості, оскільки їй відомо, що ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 25.02.2021, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 18.04.2024 (копія додається). Також, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , але фактичне місце перебування відповідача на даний час їй не відомо.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.05.2024 року залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.06.2024 року відмовлено у відкритті провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.08.2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Представник позивача подала заяву про проведення розгляду у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує.

Відповідач у судове засідання в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, оголошення надавалось на сайті суду. Жодних заперечень з приводу позовних вимог, як і жодних заяв чи клопотань з приводу розгляду справи на адресу суду від відповідача не надходило.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи ухваливши заочне рішення.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановлено наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України.

Так судом встановлено, що 20.10.2018 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, про що було видано розпорядження №1 від 18.10.2018 року.

Згідно з умовами трудового договору від 20.10.2018 року, позивач мала виконувати обов`язки пекаря (код по класифікатору 16472) у цеху випічки у м. Херсоні і за це мала отримувати заробітну плату. Запису до трудової книжки позивача про дані трудові відносини внесено не було.

19.10.2018 відповідач ФОП ОСОБА_2 надіслав до Фіскальної служби України повідомлення про прийняття працівника на роботу, що підтверджується квитанцією №2 від 19.10.2018 року та повідомленням від 19.10.2018 року.

Згідно інформаційних довідок за формою ОК-5 та ОК-7 Пенсійного фонду України видно, що ОСОБА_2 є страхувальником ОСОБА_1 , що також підтверджує факт трудових відносин між сторонами.

Суд вважає, встановленим, що в лютому 2021 року сторони домовились про припинення трудових відносин, оскільки доказів іншого не надано.

З 18.07.2023 року позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 18.07.2023 року № 4801- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

04.04.2024 листом за №21/06/03/722/24 позивач отримала відмову в наданні їй статусу зареєстрованого безробітного через відсутність запису в трудовій книжці про припинення трудових відносин із роботодавцем: відсутня дата та причина звільнення з останнього місця роботи, а саме з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Внести запис про припинення трудових відносин до трудової книжки не має можливості, оскільки ФОП ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 25.02.2021, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 18.04.2024. Також, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , тобто на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 1 частини першої статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 367/643/21, провадження № 61-7175св21, про встановлення факту припинення трудових відносин, викладено висновок про те, що "доводи касаційної скарги про неможливість звернення до суду в позовному провадженні з огляду на припинення ФОП підприємницької діяльності з серпня 2017 року не заслуговують на увагу, оскільки у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (пункт 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18).

Згідно зі ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами.

Так, Стаття 36 КЗпП України визначає такі підстави припинення трудового договору, як угода сторін (п.1) - досягнення згоди між власником та працівником про припинення трудового договору. Тобто, між сторонами фактично визначено строк припинення трудового договору, проте позивач не пам`ятає точної дати, тож вимоги, що дата припинення може вважатися датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 25.02.2021 року - є обґрунтованими.

Таким чином, можна дійти висновку про фактичне припинення трудових відносин між сторонами зокрема станом на час звернення позивачки із відповідною заявою про звільнення за згодою сторін.

Законодавство про працю встановлює всесвітню охорону трудових прав працівників (ч.2 ст. 1 цього Кодексу). Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться записи про звільнення. Записи в трудовій книжці про звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст.49 КЗпП України).

Приписи статті 43 Конституції України та статті 22 КЗпП України забороняють будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Конституційний Суд України розглядає право на працю, визначене статтею 43 Конституції України, як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004, № 14-рп/2004, від 16.10.2007, № 8-рп/2007 та від 29.01.2008, № 2-рп/2008). Свобода праці передбачає можливість особи займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по своїй суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав. При цьому, припинення трудових правовідносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивач повідомила про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за угодою сторін.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті та їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання трудових відносин припиненими починаючи саме з 25.02.2021 року, коли відповідач припинив свою підприємницьку діяльність.

При цьому, з огляду на вимоги позивача про визнання припиненими трудових відносин саме з підстав розірвання трудового договору з ініціативи працівника, та беручи о уваги обов`язок роботодавця розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник ( ч. 1 ст. 38 КЗпП України), суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання припиненими трудових відносин саме шляхом розірвання трудового договору.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача сплачений судовий збір сплачений за вимоги немайнового характеру в сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.76-81, 83, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 352,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов- задовольнити.

Визнати припиненими трудові відносини між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗОТ України за угодою сторін з 25.02.2021 року.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) суму судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою. відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України до Херсонського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. Якщо повне рішення не були вручено у день його складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Херсонського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СуддяІ. Ю. Зуб