Справа № 211/4527/24
Провадження № 2/211/2235/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
06 вересня 2024 року
Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Костенко Є.К.,
за участю: секретаря судового засідання Гоєнко Т.В.
розглянувши відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, -
17 липня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Штефан Дмитро Юрійович та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку.
Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 29.12.2006 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 5/12 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . Пізніше ОСОБА_1 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 5/48 часток вищевказаного житлового будинку, що становить 1/4 від її власності. Водночас придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0527 га, право власності на яку зареєстроване за первісним власником будинку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка належить відчужувачу майна, а відповідачка ухиляється від переоформлення земельної ділянки в установленому земельним законодавством порядку, позивачі просять визнати їх власниками земельної ділянки площею 0,0572 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, право власності на яку згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ДП від 17.11.1998 зареєстровано за ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 19 липня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, надали суду письмову заяву, в якій просять цивільну справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просили їх задовольнити.
Відповідач відзив на позов суду не надала, про причину неявки до суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена завчасно належним чином.
У відповідності до вимог ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи за її відсутності не подала, крім того, відповідач не з`явилася в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин.
Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 29.12.2006 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 5/12 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , яке складається з дерев`яного каркасу, обкладеного цеглою, житлового будинку А-1 житловою площею 136,7 кв.м, загальною площею 229,20 кв.м; шлаколитого сараю Б; глинобитного, обкладеного цеглою сараю В; цегельних гаражів Г, Д; вбиральні Е; літньої кухні Ж; вбиральні З; вбиральні И; погребу К; душу Л; вбиральні М; погребу Н; огорожі 1-9; замощення І, ІV, V; водоколонки ІІ-ІІІ (а.с. 11).
01.02.2007 на підставі договору дарування частини домоволодіння ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 5/48 частин домоволодіння під АДРЕСА_2 , яке складається з дерев`яного каркасу, обкладеного цеглою, житлового будинку А-1 житловою площею 136,7 кв.м, загальною площею 229,20 кв.м; шлаколитого сараю Б; глинобитного, обкладеного цеглою сараю В; цегельних гаражу Г, гаражу Д; вбиральні Е; літньої кухні Ж; вбиральні З; вбиральні И; погребу К;; вбиральні М; погребу Н; дерев`яного душу Л; огорожі 1-9; замощення І, ІV, V; водоколонки ІІ-ІІІ (а.с. 13).
Водночас частина придбаного будинку, яка, як вбачається з матеріалів справи, фактично є окремою квартирою АДРЕСА_3 , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0527 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
Право власності на земельну ділянку зареєстроване за первісним власником будинку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, серії ДП, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7764 17.11.1998 (а.с. 18,19).
Після смерті ОСОБА_4 відповідно до рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24.10.2006 у справі №2-1833/06 р, яке набрало законної сили 03.11.2006, за ОСОБА_5 було визнано право власності в порядку спадкування за законом на 5/12 частин житлового будинку А-1, літню кухню Ж, вбиральню З, підвал Н/К, гараж Г, літній душ Л, сарай Б, сарай В, гараж Д, вбиральню М/и, вбиральню Е, замощення І-V, водоколонки ІІ, ІІІ, паркани №1-7, що знаходяться по АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0572 га, що розташована по АДРЕСА_4 (а.с. 15, 16).
Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час переходу права власності на будинок від відповідача ОСОБА_3 до позивачки ОСОБА_1 , а потім від неї до ОСОБА_2 ) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Водночас 11 лютого 2015 року Верховний Суд України виніс постанову у подібній справі №6-2цс15.
У цій постанові Верховний Суд висловив наступну правову позицію:
«На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.
Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності».
Так при ухваленні рішення суд вважає, що ст. 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Крім того, ст. 120 ЗК України (у чинній редакції), ст. 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
Аналогічна правова позиція висловлена Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у подібній справі №689/26/17.
З урахуванням вказаного суд вважає, що у зв`язку з переходом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на будинок, позивачі мають право вимагати визнання за ними права власності на належну попередньому власнику земельну ділянку, призначену для його обслуговування, а тому позовна заява підлягає задоволенню.
Питання щодо стягнення судового збору з відповідача почивачами не заявлено.
Керуючись ст.ст. 120, 125 ЗК України, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право приватної власності на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,0572 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ДП, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7764 від 17.11.1998, належало ОСОБА_4 .
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) право приватної власності на 1/4 частки земельної ділянки площею 0,0572 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серії ДП, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7764 від 17.11.1998, належало ОСОБА_4 .
Судові витрати залишити за позивачами.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачі мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст заочного рішення складено 06.09.2024.

Суддя Костенко Є. К