Справа № 577/4800/21
Провадження № 2/577/8/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т. А.

при секретарі Кузнєцовій О.Л.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Конотоп цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5 553, 67 доларів США, що за курсом НБУ становить 203 089 грн. 94 коп., яка складається з 3% річних від простроченої суми. Вимоги обгрунтовує тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 16.03.2007 року уклали кредитний договір № НАН2GК16150022. Згідно вказаного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 47 373,26 доларів США на термін до 15.03.2027 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_4 повинен надавати банку грошові кошти, щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_4 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит у розмірі 47 373,26 доларів США. ОСОБА_4 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 08.10.2013 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року були задоволені позовні вимоги, стягнуто заборгованість в розмірі 32 764,28 доларів США, що еквівалентно 261 786,62 грн., нараховану станом на 03.09.2013 року. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованості становить 24 089,01 доларів США. Оскільки, з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року, тобто за період з 16.03.2007 року по 03.09.2013 року, то за період після подання позовної заяви від 08.10.2013 року, з 09.10.2013 року по 15.06.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 24 089,01 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми. В забезпечення виконання зобов`язання за договором № НАН2GК16150022 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 16.03.2007 року було укладено договір поруки з поручителем ОСОБА_3 . Відповідно до вимог ст. 610, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Таким чином, керуючись зазначеними нормами діючого законодавства, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з поручителя за кредитним договором № НАН2GК16150022 від 16.03.2007 року ОСОБА_3 вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, при ухваленні рішення просить врахувати відзив на позовну заяву (а.с. 56 - 59) та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 52).

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що 16.03.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № НАН2GК16150022, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 47 373,26 доларів США на термін до 15.03.2027 року (а.с. 21 - 29).

Згідно копії договору поруки № НАН2GК16150022/1 від 12.03.2007 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 , поручитель тобто ОСОБА_3 солідарно відповідає перед кредитором АТ КБ ПРИВАТБАНК за виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту (а.с. 30, 31).

Відповідач скористався коштами за кредитним договором № НАН2GК16150022 від 16.03.2007 року, однак не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, чим порушив умови кредитного договору.

Виходячи зі змісту позовних вимог, слід дійти висновку, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою щодо стягнення з поручителя ОСОБА_3 на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми заборгованісті за кредитним договором в розмірі 24 089,01 доларів США, що становить 5 553, 67 доларів США.

За умовами договору поруки № НАН2GК16150022/2 п. 16 визначено, що поручитель відповідає перед банком за борговими зобов`язаннями ОСОБА_4 , які виникають з умов Кредитного договору № НАН2GК16150021, а саме зобов`язаний повернути кредит в повному розмірі, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

Умовами п. 2. договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі боргових зобов`язань боржника по кредитному договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків.

Оскільки ОСОБА_4 у встановлені договором кредиту строки не здійснював погашення кредиту, не сплачував відсотки та комісію за користування ним, чим порушив умови кредитного договору, банк скористався своїм правом на звернення до суду із вимогами про дострокове повернення кредиту, відсотків та інших платежів по договору.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року були задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 32 764,28 доларів США, що еквівалентно 261 586,62 грн., нараховану станом на 03.09.2013 року. Дане рішення суду набрало законної сили. Але стягувачем пропущений строк пред`явлення його до виконання, що встановлено ухвалою суду по справі 641/12454/13-ц.

Крім того, банк, як первісний кредитор пропустив строки пред`явлення виконавчого листа до виконання та тривалий час не вчиняв дій щодо стягнення боргу з боржника.

Суд також звертає увагу, що враховуючи умови договору поруки, поручитель не брав на себе зобов`язання перед кредитором позичальника за невиконання ним своїх зобов`язань щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зокрема, положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щбдо сплати процентів за одержання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частішою першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті, регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з, урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка , боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен/ передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду.

Ст. 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає,за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

За таких обставин, посилання позивача на, наявність правових підстав для притягнення відповідача ОСОБА_3 до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої рішенням Комінтернівським районним судом м. Харків від 26.12.2013 року заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необгрунтованими, адже, як вище згадувалось, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя. власних зобов`язань перед кредитором.

Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов, основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

В даному випадку, умовами п. 2 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих-штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Додатково п. 16 Договору поруки визначено, що поручитель несе відповідальність за кредитним договором № НАН2GК16150021, сама копія даного договору до матеріалів позовної заяви приєднана не була.

Відтак, сторонами на підставі приписів ст. 6, 554, 628 ЦК України в умовах договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором, тобто чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відпрвідальність як солідарний боржник.

ВСУ зазначив, що порука є спеціальним додатковим заходом майнового у характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання, боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

ВСУ роз`яснив, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

З наведеного суд зробив висновок, що закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на. таку зміну та за умови, ідо така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України (постанова від 13.09.2017 року у справі № 6-1539цс17).

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. А тому зазначені вимоги свідчать про збільшення грошових вимог кредитора, за які відповідач не поручався.

Проте, в будь-якому випадку встановлена положеннями ст. 625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Таким чином, за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника, в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах договору поруки не залежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону.

Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання боржником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті 3% річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює до-віру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. То-му їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення по-винні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідним відмовити акціонерному товариству комерційний банк ПРИВАТБАНК в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 526, 553, 554, 559, 625, 628, 1054 ЦК України, ст. 12, 76-78, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК, юридична адреса 01001, м.Київ вул. Грушевського, 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_2 , код РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Буток Т. А.