Провадження № 22-ц/812/1385/24 Суддя першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/2804/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участю відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_4 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2024 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права власності на частку в спільному майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ленінського районного суду м . Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права власності на частку в спільному майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою, в якому ОСОБА_3 просила виділити їй в натурі, як окремий об`єкт нерухомого майна з цілою часткою (1/1), в приватну власність частину одноповерховий житлового будинку у складі певних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної часткової власності сторін на вказаний житловий будинок; встановити порядок користування земельною ділянкою орієнтовною площею 538 кв.м, що знаходиться за тією ж адресою між сторонами згідно розробленого варіанту судової земельно-технічної експертизи..

30 липня 2024 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що незважаючи на триваючий розгляд справи про виділ в натурі як окремого об`єкта 37/100 часток спірного житлового будинку, і остаточне питання по розподілу не вирішене, позивач після першого судового засідання встановила нові паркани на земельній ділянці, не інформуючи про це співвласників, тим самим встановила собі особисто порядок користування загальним подвір`ям та водопровідною колонкою не чекаючи рішення суду.

Крім того, 27 липня 2024 року до частини домоволодіння, яке належить ОСОБА_3 навідувались люди, які оглядали нерухомість на предмет відчуження 37/100 часток в праві спільної часткової власності житлового будинку,

Таким чином, позивачка, не чекаючи рішення суду, встановила нові паркани, чим самовільно, сама собі визначила порядок користування земельною ділянкою, нехтуючи правами співвласників. Активно займається відчуженням належної їй частки житлового будинку без повідомлення співвласників, без відкликання позовних вимог з суду.

Дії позивача після 10 липня 2024 року це фактичні обставини, які спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято не за задумами позивача.

Заявник, як співвласник житлового будинку проти того, щоб порядок користування земельною ділянкою встановлювався в однобічному порядку, самовільно привласнювались спільні об`єкти нерухомості, змінювався співвласник частки житлового будинку в праві спільної часткової власності житлового будинку під час судового процесу, оскільки має намір виконати законне рішення суду.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту по відчуженню майна, яке належить ОСОБА_3 , а саме: 37/100 частки за адресою: АДРЕСА_1 , і заборонити позивачу встановлювати нові паркани, господарські об`єкти у домоволодінні АДРЕСА_2 до винесення рішення суду з виділу частки з домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2024 року заяву задоволено.

Накладено арешт на 37/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 .

Заборонено ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо встановлення нових парканів (огорож) та зведення господарських об`єктів у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалу суду мотивовано тим, що між сторонами по справі виник спір стосовно виділу в натурі частки нерухомого майна, яке знаходиться у спільній часткові власності.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову відповідачка, посилається на те, що дії, які ОСОБА_3 вчиняє після відкриття провадження у справі, свідчать про її намір відчужити належну їй частку житлового будинку до прийняття остаточного рішення по справі, що, в свою чергу, ускладнить або унеможливить виконання рішення суду.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано того, що з моменту набуття права власності позивачем, жодних правочинів щодо належних їй часток житлового будинку з відповідною часткою прилеглих господарських та побутових будівель і споруд, вчинено не було, що суперечить викладеному у заяві про забезпечення позову.

Окрім цього відповідачі мають переважне право купівлі частки позивача в праві спільної часткової власності і без їх згоди на це, позивачка не зможе відчужити своє майно іншим особам у нотаріуса, а відповідних заяв від неї не надходило, бо вона немає наміру відчужувати своє єдине нерухоме майно, а має бажання виділити лише свою частку.

В даному випадку клопотання про забезпечення позову заявляє відповідач, а не позивач. Вказане клопотання не стосується предмету спору в цивільній справі № 489/2804/24 та питання оскарження права власності позивача на частку житлового будинку, на яку накладено арешт, чи заборона будувати паркани та інші будівлі не відноситься взагалі до позовних вимог в даному випадку. Окрім цього, оскаржувана ухвала порушує в першу чергу права позивача як власника майна.

Також пропозиція заявника, щодо зустрічного забезпечення у заяві про забезпечення позову є обов`язковими, а питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення, вирішується судом з урахуванням обставин забезпечення позову та пропозицій заявника.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, необхідно брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Крім цього в заяві про забезпечення позову не зазначено інші відомості, потрібні для забезпечення позову щодо вартості майна, які необхідні для встановлення співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

У заяві щодо застосування заходів забезпечення позову не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призвело б до наслідків, зазначених в частина 3 статті 151 ЦПК України.

Відповідачі надали відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначали, що тимчасове накладення арешту на 37/100 домоволодіння, до врегулювання усіх юридичних помилок у цій низці документів, не порушує прав ОСОБА_3 відносно спільної часткової власності у будинку.

Відповідачі просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , з визначенням часток кожного з них у праві власності, а саме: ОСОБА_3 37/100 часток; Васильєва 62/200 часток; ОСОБА_1 63/200 часток.

Земельна ділянка за вказаною адресою перебуває у користуванні співвласників.

Предметом спору у зазначеній справі є виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння.

Суд першої інстанції задовольняючи заяву відповідача ОСОБА_2 про забезпечення позову в обраний заявником спосіб, виходив з того, що забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів відповідача від можливих недобросовісних дій і не є обмеженням права власності особи в повній мірі.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

У рішенні від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статті 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина 1 статті 153 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, з захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разу задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що заявлені заявником заходи забезпечення позову не свідчать про те, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим, у зв`язку з їх неприйняттям.

Позивач, реалізуючи своє право на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, звернулася до суду з відповідним позовом, де також ставить питання про визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до її частки у праві спільної часткової власності.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 Верховний Суд зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Обґрунтовуючи забезпечення позову шляхом арешту частки позивача, заявник посилається, що ОСОБА_3 має намір продати свою частку. Проте остання має таке право розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності та такі обставини взагалі не пов`язані з предметом позову у справі, що розглядається та як наслідок не можуть утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог з огляду на те, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Накладення арешту як спосіб забезпечення позову порушує права позивача на розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності та не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

В частині забезпечення позову у спосіб заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо встановлення нових парканів (огорож) та зведення господарських об`єктів у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , то такі вимоги заяви про забезпечення позову не підтвердженні будь-якими доказами заявника, які б підтверджували відповідність такого виду забезпечення позову позовним вимогам.

Фактично за своїм змістом наведені ОСОБА_2 види забезпечення позову та доводи для їх застосування не є заходами забезпечення позову в даній справі щодо виділу частки співвласника ОСОБА_3 , а зводяться до незгоди ОСОБА_2 з переліком нерухомого майна, про виділ якого просить позивачка, та користуванням земельної ділянки, що можуть бути самостійними вимогами відповідачки у відповідності до положень статті 4 ЦПК України.

Щодо доводів скарги про обов`язковість застосування судом зустрічного забезпечення з урахуванням обставин забезпечення позову та пропозицій заявника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Згідно з частиною 3 статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Вжиття заходів зустрічного забезпечення за ініціативою суду за відсутності заяви, є правом суду, а не обов`язком, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги в цій частині.

Також не заслуговують на увагу доводи скарги про те, що суд першої інстанції розглянув питання забезпечення позову без участі позивачки, не повідомивши її про розгляд заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, оскільки приписи частини 1 статті 153 ЦПК України визначають розгляд такої заяви не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина 1 статті 153 ЦПК України).

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 37/100 частки у спільному майні житлового будинку АДРЕСА_2 та заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо встановлення нових парканів (огорож) та зведення господарських об`єктів у домоволодінні за вказаною адресою.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають розподілу при вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права власності на частку в спільному майні та встановлення порядку користування земельною ділянкою, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Явороська

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.