ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 553/506/20

провадження № 61-11485св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дробітько Вікторія Вікторівна, Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» в особі Центрального відділення Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» у місті Полтаві, ОСОБА_3 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на постанову Полтавського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дробітько В. В., Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» в особі Центрального відділення Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» у місті Полтаві (далі - ПАТ «МТБ Банк»), про визнання права власності на частину майна у спільній сумісній власності та виключення частини майна зі спадкової маси.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з жовтня 2002 року до жовтня 2011 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу, 16 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2630, ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що вказана квартира була придбана частково за власні кошти та частково за кредитні кошти (40 000,00 доларів США), про що вказано в самому договорі купівлі-продажу.

Водночас 16 травня 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі філії Відкритого акціонерного товариства «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у місті Полтаві (далі - ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК») був укладений кредитний договір № 00553/PR, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 49 631,27 доларів США.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі Філії ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у місті Полтаві був укладений договір іпотеки № 00640rP, за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, у зв`язку із чим 23 червня 2017 року заведена спадкова справа № 60841941 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В.

Також зазначала, що в період шлюбу ОСОБА_4 придбав легковий автомобіль марки «ВАЗ 111830», 2007 року випуску, зареєстрований 19 вересня 2007 року на його ім`я.

Позивач вказувала, що вона в період шлюбу з ОСОБА_4 працювала та отримувала заробітну плату, тобто особисто брала участь у спільних сімейних витратах, в тому числі в купівлі зазначеної квартири та автомобіля. Вважала їх придбаними за спільні з померлим чоловіком кошти.

Оскільки зазначене майно (квартира і автомобіль) були оформлені на ім`я ОСОБА_4 , то після його смерті це майно включено до спадкової маси, що не відповідає закону.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та легкового автомобіля марки «ВАЗ 111830», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску;

виключити зі спадкової маси після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 1/2 частку зазначеної квартири і легкового автомобіля.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ленінський районний суд міста Полтави ухвалою від 27 жовтня 2020 року залучив ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та Службу у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради до участі у справі як третіх осіб.

Ленінський районний суд міста Полтави рішенням від 18 липня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не підтвердила належними доказами факт визнання померлим ОСОБА_4 права ОСОБА_1 на частку квартири та автомобіля.

Місцевий суд також керувався тим, що спірна квартира передана в заставу за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором, однак позивач не надала підтвердження щодо розміру кредитної заборгованості, яка була погашена під час шлюбу, та за рахунок яких коштів було здійснено платежі за договором, та що позивач не надала жодного доказу того, що вона після розірвання шлюбу зверталася з позовом до ОСОБА_4 про поділ боргових зобов`язань за кредитним договором.

Суд також установив, що на день подання позову заборгованість за кредитним договором не погашена в повному обсязі, а шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 розірвано ще 01 жовтня 2011 року, тому пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено учасником справи, що є підставою для відмови у заявленому позові.

Полтавський апеляційний суд постановою від 26 червня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 червня 2023 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 18 липня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і 1/2 частку легкового автомобіля марки «ВАЗ 111830», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Виключив зі спадкової маси після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і 1/2 частку легкового автомобіля ВАЗ 111830, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_4 мав би надати суду докази, які спростовують презумпцію спільності майна, придбаного у шлюбі, проте, всупереч приписам статті 81 ЦПК України, такі докази суду не надав ні відповідач, ні ПАТ «МТБ Банк».

В постанові зазначено, що у разі укладення одним із подружжя договору в інтересах сім`ї, гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини (частина третя статті 61 СК України).

Матеріали справи також не містять жодних доказів про те, що із жовтня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_4 ) між колишнім подружжям існували певні спори щодо майна, придбаного у шлюбі, а це свідчить про те, що за взаємною згодою спільне майно перебувало у користуванні одного із подружжя.

Відповідно до встановлених обставин у справі після смерті ОСОБА_4 спірне майно, яке було зареєстроване за ним, увійшло до спадкової маси і позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні з огляду на існуючий арешт майна, зареєстрованого за ОСОБА_4 , та відсутність згоди кредитора ПАТ «МТБ Банк» на вчинення таких дій.

Отже, саме із червня 2020 року право ОСОБА_1 на частку у спільному майні було заперечене (не визнане), тому відлік позовної давності слід обраховувати від цієї дати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ПАТ «МТБ Банк» просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 26 червня 2023 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 18 липня 2022 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження банк посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 07 грудня 2015 року у справі № 6-1568цс16, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 477/1891/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок апеляційного суду про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя є помилковим, адже позивач не надала доказів на підтвердження того, що вона надавала кошти на купівлю квартири та на погашення кредиту. Водночас відповідач ОСОБА_2 надав суду докази на підтвердження факту погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_4 , а саме копії виписок по особовим рахункам ОСОБА_4 .

Також заявник зазначає, що в провадженні Ленінського районного суду міста Полтави перебуває на розгляді справа № 553/2264/15-ц за позовом ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в забезпечення якого надавалася в іпотеку спірна квартира. Станом на 05 травня 2015 року борг позичальника перед банком за кредитним договором складав: заборгованість за кредитом - 25 671,83 доларів США, відсотки - 5 497,95 доларів США, пеня - 146 295,16 грн.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2023 року від ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів заявника, просить залишити її без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ПАТ «МТБ Банк» у серпні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Ленінського районного суду міста Полтави.

У серпні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 05 жовтня 2002 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 07 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 розірвав (т. 1, а. с. 20). Зазначеним судовим рішенням установлено, що на момент розірвання шлюбу сторони спорів про місце проживання дитини та про майно не мають.

У період шлюбу, 16 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2630, ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж здійснюється за суму, що еквівалентна 65 000 доларів США, з яких 40 000 доларів США (еквівалент у гривнях) є кредитними коштами, які сплачуються після укладення кредитного договору, а суму 25 000 доларів США ОСОБА_4 сплачує відразу після укладення договору.

У пункті 3.2 договору купівлі-продажу зазначено, що цей правочин вчинено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , відповідно до її заяви (т. 1, а. с. 184-185).

У нотаріально посвідченій заяві від 16 травня 2008 року ОСОБА_1 , надаючи згоду на придбання квартири, підтвердила, що гроші, які витрачаються на її придбання, є спільною власністю, правочин укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, а придбана квартира буде спільною власністю (т. 1, а. с. 188).

16 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі Філії ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у місті Полтаві укладено кредитний договір № 00553/PR, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 49 631,27 доларів США. Кредит виданий для придбання квартири. ОСОБА_1 у договорі надала письмову згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_4 кредиту (т. 1, а. с. 32-34).

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 травня 2008 року між ОСОБА_4 і ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» в особі Філії ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» у місті Полтаві укладено договір іпотеки № 00640rP, за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю іпотекодавця, а саме квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 38-40).

В період шлюбу ОСОБА_4 придбав легковий автомобіль марки «ВАЗ 111830» синього кольору, 2007 року випуску, зареєстрований 19 вересня 2007 року на його ім`я.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро Полекс» (далі - ТОВ «Бюро Полекс») від 21 лютого 2020 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 260 742 грн (т. 1, а. с. 42-51).

У зв`язку відсутністю у позивача доступу до автомобіля марки «ВАЗ 111830», 2007 року випуску, ОСОБА_1 надала суду аналітичну довідку суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 від 04 квітня 2017 року, відповідно до якої середня вартість автомобіля марки «ВАЗ 1119», 2010 року випуску, який є подібним до спірного автомобіля, становить 107 558 грн (т. 1, а. с. 53-55).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, у зв`язку із чим 23 червня 2017 року заведена спадкова справа № 60841941 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В.

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. від 15 січня 2018 року в спадковій справі після смерті ОСОБА_4 містяться:

вимога (претензія) Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк»), правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» від 23 червня 2017 року про обов`язок спадкодавця;

заява ОСОБА_2 від 16 серпня 2017 року про прийняття спадщини;

заява ОСОБА_6 від 28 серпня 2017 року про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 ;

заява ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 від 14 вересня 2017 року про прийняття спадщини.

Також у вказаній довідці зазначено, що свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя (т. 2, а. с. 126-127).

Листом від 05 червня 2020 року приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. повідомила ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва у зв`язку із відсутністю згоди кредитора ПАТ «МТБ Банк» та наявністю арешту на все майно ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.

Верховний Суд виходить з того, що вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга стаття 1274 ЦК України).

Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Виходячи з положень статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Режим спільної сумісної власності подружжя означає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

При визначенні розміру частки дружини та чоловіка у спільному майні подружжя вважається, що частки кожного з подружжя є рівними, як це закріплено у нормі статті 70 СК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь?які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20.

За змістом частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, в період шлюбу сторін, 16 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2630, ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також легковий автомобіль марки «ВАЗ 111830» синього кольору, 2007 року випуску, зареєстрований 19 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж здійснюється за суму, що еквівалентна 65 000 доларів США, з яких 40 000 доларів США (еквівалент у гривнях) є кредитними коштами, які сплачуються після укладення кредитного договору, а суму 25 000 доларів США ОСОБА_4 сплачує відразу після укладення договору.

У пункті 3.2 договору купівлі-продажу зазначено, що цей правочин вчинено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , відповідно до її заяви.

У нотаріально посвідченій заяві від 16 травня 2008 року ОСОБА_1 надаючи згоду на придбання квартири, підтвердила, що гроші, які витрачаються на її придбання, є спільною власністю, правочин укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, а придбана квартира буде спільною власністю.

Також судами встановлено, що 16 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 49 631,27 доларів США. Кредит виданий для придбання квартири. ОСОБА_1 у договорі надала письмову згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_4 кредиту.

Виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 16 травня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_4 надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися його брат ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 , а мати спадкодавця ОСОБА_6 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, однак позивачу було відмовлено у зв`язку із відсутністю згоди кредитора ПАТ «МТБ Банк» та наявністю арешту на все майно ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, керувався тим, що позивач не підтвердила належними доказами факт визнання спадкодавцем за нею права на частину спірної квартири та автомобіля, а також тим, що спірна квартира передана в іпотеку банку в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, проте позивач не надала підтвердження розміру кредитної заборгованості, яка була погашена під час шлюбу, та за чиї кошти було здійснено платежі за кредитним договором.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.

Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).

Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.

Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, правильно застосував до спірних правовідносин статтю 60 СК України, керуючись тим, що подружжя за період шлюбу придбали квартиру та автомобіль, яка належить їм у рівних частках на праві спільної сумісної власності.

Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку документам, на підставі яких у подружжя виникло право власності на спірне майно, врахував обставини надання згоди ОСОБА_1 , яка підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є спільною власністю, правочин укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Апеляційний суд також врахував, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів на спростовання презумпції спільності спірного майна, придбаного у шлюбі. Іпотекодержатель ПАТ «МТБ Банк», яке заперечувало проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , також таких доказів суду не надало.

Зважаючи на викладене, оскільки відсутні підстави вважати, що спірна квартира та автомобіль є особистою власністю ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину майна - квартиру АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ВАЗ 111830», 2007 року випуску, та виключення цього майна із спадкової маси ОСОБА_4 , врахувавши також, що частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив іншого, не входить до складу спадщини і не включається до спадкової маси.

Колегія суддів, оцінюючи доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 07 грудня 2015 року у справі № 6-1568цс16, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 477/1891/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, враховує таке.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6?135цс13, від 07 грудня 2015 року у справі № 6-1568цс16, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), та у наведених постановах Верховного Суду викладено висновок про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6?486цс16 викладено правовий висновок про те, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6?539цс16 викладено висновок про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цій справі презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно не спростовано, а обставин про те, що спірна квартира та автомобіль є особистою власністю ОСОБА_4 судами не встановлено.

Посилаючись на вказані рішення касаційного суду, ПАТ «МТБ Банк» зазначає, що апеляційний суд під час розгляду справи не врахував наявності боргових зобов`язань подружжя. Зокрема, посилався на те, що на розгляді у Ленінському районному суді міста Полтави перебуває справа № 553/2264/15-ц за позовом ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в забезпечення якого надавалася в іпотеку спірна квартира.

У вказаній справі ОСОБА_1 не є відповідачем, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його брат ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , які були залучені до участі у справі № 553/2264/15-ц ухвалою місцевого суду від 06 жовтня 2023 року.

Крім того, ПАТ «МТБ Банк» не зверталося із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання заборгованості за кредитним договором спільним майновим зобов`язанням, предмет та підстави позову, а також предмет доказування в якій є відмінними від позову, заявленого ОСОБА_1 у цій справі.

Також слід зазначити, що у касаційній скарзі ПАТ «МТБ Банк» не навело обґрунтування, яким чином оскаржуване рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на частину спірного автомобіля порушує його права.

Доводи касаційної скарги про помилкове неврахування апеляційним судом спливу позовної давності до вимог позивача, про яку заявлено ПАТ «МТБ Банк» під час розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до сталої практики Верховного Суду початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Суд апеляційної інстанції правильно врахував, що як на час розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , так і до ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_4 ), між колишнім подружжям не існувало спорів щодо майна, придбаного у шлюбі, а також те, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні у червні 2020 року, саме цей факт невизнання права ОСОБА_1 на частку у спільному майні дає відлік перебігу позовної давності у цій справі.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18), від 09 червня 2021 року у справі № 752/12242/19 (провадження № 61-11752св20), від 19 січня 2022 року у справі № 359/861/19 (провадження № 61-17882св21), суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, тобто особою, до якої звернено позовні вимоги, однак, у справі, яка переглядається, ПАТ «МТБ Банк» не є такою особою.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору та їх відображення в оскаржуваній постанові (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції, в загальному зводяться до переоцінки доказів.

Оскаржувана постанова містять вичерпні висновки суду апеляційної інстанції, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваної постанови наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк