Єдиний унікальний номер справи № 355/1087/22
Провадження №22-ц/824/3949/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що рішенням Баришівського районного суду від 29 травня 2018 року частково задоволено його позовні вимоги до ОСОБА_1 , і з останнього стягнуто на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 330000 грн., пеню 250000 грн., 3% річних 28560,82 грн. та інфляційні втрати 259532,39 грн., а всього на загальну суму 868093 грн. 21 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 16.01.2019 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені скасовано, та в цій частині постановлене рішення по стягнення пені в розмірі 330000 грн. 12.02.2019 року на виконання вказаних судових рішень було видано виконавчий лист, який 20.03.2019 року подано до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Филипіву А. М., на його підставі відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

В ході виконання виконавчого провадження здійснено стягнення на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було передано ДП «СЕТАМ» для реалізації на електронних торгах. У зв`язку з тим, що торги не відбулися, він виявив бажання залишити собі вказане нерухоме майно в рахунок часткового погашення боргу, про що приватним виконавцем було винесено постанову та видано відповідний акт. На час передачі майна - 03.10.2019 року сума невиконаного зобов`язання за судовими рішеннями складала 880305,21 грн.

На тій підставі, що відповідач ухилявся від виконання рішення суду, позивач знову звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційний втрат за період прострочення виконання.

Рішенням Баришівського районного суду від 07.07.2022 року з ОСОБА_1 стягнуто 3 % річних в розмірі 67418,62 грн. та інфляційні втрати в розмірі 133889,33 грн., а всього 201307,95 грн.

У межах виконавчого провадження відбувалося погашення відповідачем боргу, і згідно розрахунку приватного виконавця від 19.09.2022 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 залишок нестягнутої суми складає 332940,85 грн.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 18 293,82 грн., інфляційні втрати -102735,45 грн., а загалом 121 029,27 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1349, 21 грн. - 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 1966, 28 грн., а загалом - 3315, 50 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що розрахунок заборгованості, прийнятий за основу оскаржуваного рішення, не враховує дату фактичної оплати заборгованості саме по договору позики від 10.01.2014 року. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги зменшення суми основної заборгованості за період з 17.01.2019 по 20.07.2021 року (з моменту набрання законної сили рішення у справі № 355/680/17 до моменту розрахунку по справі №355/1035/21).Вказує що сума основного боргу на дату початку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у даній справі становить 260829, 36 грн. За період з 21.07.2021 року по 16.09.2022 року відповідачем здійснено оплати на суму 620 000, 00 грн. Станом на 01.11.2021 року суму основного боргу було фактично погашено. Тому розрахунок 3% річних становить 1 349 21 грн, інфляційних втрат - 1966, 28 грн. , разом - 3 315, 50 грн.

06.12.2023 року від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача щодо зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Баришівського районного суду від 29 травня 2018 року, постановленого за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 до про стягнення заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних витрат а також постанови Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 948 093 грн.21 коп., яка складалася з заборгованості за договором позики в розмірі 330 000 грн., пені -330 000 грн., 3% річних 28 560,82 грн. та інфляційних втрат 259532,39 грн.

12.02.2019 року Баришівським районним судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 вказаної грошової суми на користь ОСОБА_2 ..

20.03.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Филипівим А. М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, що підтверджено копією вказаної постанови.

Згідно з Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 від 03.10.2019 року приватним виконавцем передано ОСОБА_2 нерухоме майно, належне на праві власності відповідачу, у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , вартістю згідно третіх електронних торгів - 67788,00 грн.

19.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Филипівим А. М. на запит ОСОБА_2 надано розрахунок заборгованості по ВП № НОМЕР_1, з якого вбачається, що відповідач протягом 2021- 2022 років здійснював погашення заборгованості, і станом на 16.09.2022 року залишок нестягнутої суми за ВД складає 332940,85 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 підтверджується відповіддю приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва А. М. від 19.09.2022 року, тобто зобов`язання відповідача перед позивачем не виконані, у зв`язку з чим наступає фінансова відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Твердження відповідача про те, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватися від суми основного боргу, а не від суми задоволених позовних вимог у справі про стягнення заборгованості за договором, є безпідставним. Передбачені ст. 625 ЦК України мають здійснюватися на усю суму заборгованості, прострочення якої допускає боржник.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду здійснював розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, виходячи із суми задоволених позовних вимог та здійсненних виплат за виконавчим листом за період з 21.07.2021 року по 19.09.2022 року.

Як зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням , тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитова з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином , позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача як боржника виник обов`язок сплатити 3% річних та інфляційні втрати за весь період простроченн виконання рішення Баришівського районного суду від 29 травня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, виходячи не з суми заборгованості за договором, а безпосередньо із суми, встановленої судовими рішеннями.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не взято до уваги зменшення суми основної заборгованості за період з 17.01.2019 по 20.07.2021 року (з моменту набрання законної сили рішення у справі № 355/680/17 до моменту розрахунку по справі №355/1035/21), колегія суддів зазначає наступне:

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим

На підтвердження своїх вимог позивачем представлено до суду лист приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипіва А.М. від 19.09.2022 року щодо розрахунку за ВП НОМЕР_2 (станом на 16.09.2022 року), відповідно до якого сума коштів до стягнення за ВД на момент відкриття ВП:948 093,21 грн. Залишок нестягнутої суми за ВД:332 940, 85 грн. Залишок авансового внеску на авансовому рахунку: 11 262, 91 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що за період з 21.07.2021 року по 16.09.2022 року ним здійснено оплати на суму 620 000, 00 грн., а станом на 01.11.2021 року суму основного боргу було фактично погашено, не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами у матеріалах справи. За таких умов залишок нестягнутої суми за ВД складає 332 940, 85 грн , а тому нарахування 3% річних та інфляції у визначеному вище розмірі є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько