Справа № 314/1888/19
Провадження № 2/314/86/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Мануйлової Н.Ю., секретар судового засідання Рясна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Вільнянськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/1888/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_4 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачів

(в режимі відео конференції) ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вільнянського районного суду Запорізької області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.10.2019 позов задоволено.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.05.2020 задоволено заяву про перегляд заочного рішення, рішення від 08.10.2019 скасовано, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.10.2020 позов задоволено, ухвалено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 своїм житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із займаного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 14.04.2021 скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.10.2020, у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення відповідачів відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.04.2023 рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.10.2020 та постанову Запорізького апеляційного суду від 14.04.2021 в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користування будинком, шляхом виселення скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 14.04.2021 залишено без змін.

Ухвалою суду від 28.04.2023 прийнято до провадження справу № 314/1888/19, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

29.08.2023 до суду надійшла позовна заява в порядку ст. 49 ЦПК України, у якій позивачка просила усунути перешкоди їй у здійсненні права володіння, користування і розпорядження своїм житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із займаного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі проживають у цьому будинку, зловживають спиртними напоями, ведуть асоціальний спосіб життя, систематично порушують правила співжиття, вчиняють сварки, ОСОБА_2 застосовує психологічне і фізичне насильство стосовно позивачки, систематично їй погрожує розправою, що робить неможливим проживання з ними в одному будинку.

ОСОБА_2 був засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України за нанесення сину позивачки ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя на момент їх спричинення, у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної сінки із пошкодженням кишківника.

Враховуючи зазначені обставини, позивачка стверджує, що проживання із ОСОБА_2 на одній житловій площі є небезпечним. Він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил адміністративного нагляду, вчинення хуліганських дій та вчинення насильства в сім`ї - після відбуття покарання за вироком суду.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі систематично руйнують, псують належне їй помешкання та роблять його неможливим для неї та її рідних людей (онуки, племінниці), у зв`язку чим вони змушені проживати орендованому житлі.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивачки та не має підстав для проживання у житловому будинку, тому ОСОБА_1 звертається до суду із даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, зазначила, що відповідач ОСОБА_2 у попередніх судових засіданнях визнавав той факт, що правових підстав для проживання у будинку, належному ОСОБА_1 , у нього немає.

Позивачка підтримала позовні вимоги. У попередніх судових засіданнях пояснювала, що ОСОБА_2 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 ще її матір`ю тимчасово, на 2 місяці як чоловік її доньки відповідачки ОСОБА_3 . Потім мати померла і позивачка успадкувала цей будинок, стала його власницею. ОСОБА_2 систематично вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою, через що вона із онукою та донькою постійно вимушені були від нього ховатися, виганяв з будинку. Зараз позивачка саме через протиправну поведінку ОСОБА_2 не може проживати у власному будинку та орендує інше житло, де проживає з онукою.

ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначила, що вона зареєстрована у вказаному житловому будинку, тому має законні підстави для мешкання у ньому. Разом з тим розуміє те, що позовні вимоги є правомірними. ОСОБА_2 вже знайшов інше житло, але туди ще не вселився, оскільки воно потребує ремонту, а коштів вони не мають.

ОСОБА_2 у попередніх судових засіданнях визнавав, що він не зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , позивачку з будинку не виганяв. Суперечки з нею були. Визнав, що відбував покарання за вироком за фактом нанесення тілесних ушкоджень сину позивачки. Дочка відповідачки до 18 років проживала то з ними, то з бабусею, у переважній більшості з бабусею. Ключів від будинку у позивачки немає. Дружину він не ображає, іноді бувають сварки, рідко може долонею її вдарити. Стеля у будинку впала через вибухову хвилю, ці пошкодження вони не фіксували.

Представник відповідачів підтримала їх позицію.

Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом від 18.08.2016, посвідченим приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сиротенко Г.О., яке зареєстровано в реєстрі за № 652, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єків нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна.

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Вільнянської міської ради Запорізької області № 564 від 08.02.2021, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , яка має склад сім`ї: ОСОБА_7 2006 р.н. - онука, ОСОБА_3 1984 р.н. донька, ОСОБА_8 , 2002 р.н. онук, ОСОБА_9 1985 р.н. племінниця.

Згідно з актом № 8 від 12.01.2022 обстеження матеріально - побутових умов сім`ї, засвідченим секретарем Вільнянської міської ради, у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 1984 р.н. донька. Онука ОСОБА_7 , мешкає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 , без реєстрації. Онук ОСОБА_8 , проходить строкову військову службу.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 92 від 21.06.2023, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , є власницею будинку, однак у ньому не проживає через погані відносини зі своїм зятем ОСОБА_2 , який проживає в цьому будинку. Будинок занедбаний, знаходиться в антисанітарному стані, поточні ремонти в будинку не проводяться.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 116 від 28.08.2023 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_10 та її чоловік ОСОБА_11 . Будинок знаходиться в неналежному санітарному стані, стіни чорні, в коридорі обвалилась стеля. У будинку не проводився ремонт протягом 3-5 років. На присадибній ділянці ростуть бур`яни.

Занедбаний стан житлового будинку та прибудинкової території також підтверджено наданими суду фотознімками.

ОСОБА_2 (чоловік дочки позивачки) у житловому будинку не зареєстрований.

Відповідач, раніше проживаючи разом з позивачкою у вказаному будинку, вчиняв сварки із нею, що засвідчено зверненням до правоохоронних органів з цього приводу.

Вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 червня 2012 року ОСОБА_2 було засуджено за частиною першою статті 121 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, за умисне тяжке тілесне пошкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_12 , який є сином позивачки ОСОБА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що позивачку він знає приблизно з 2015-2016 років, вона жила по вул. Шевченка через будинок від нього. Відповідач ОСОБА_2 систематично вчиняв домашнє насильство щодо позивачки, її дочки та онуки, через що позивачка часто зверталася до органів поліції. Позивачка до свого будинку навіть ходити не може, оскільки ОСОБА_2 погрожує їй, що поб`є її доньку. Одного разу він побив ОСОБА_3 так сильно, що лікарям прийшлося накладати шви. Погрожував, що спалить будинок. Будинок у поганому стані, земельна ділянка майже не обробляється. Представники міськради обстежували будинок, про що складали відповідний акт. У Людмили залишилися шрами на ногах, обличчі, ОСОБА_2 колись намагався викинути її у вікно. Онука позивачки дочка відповідачів боїться спілкуватися зі своїми батьками, оскільки вони часто вживають алкоголь. ОСОБА_2 поводить себе агресивно і коли тверезий, і коли перебуває в стані сп`яніння.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зроблено висновок, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю».

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18 (провадження № 61- 12054св19) вказано, що «суди правильно встановили, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї сина позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, що порушує правила співжиття і це робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку та добровільно не бажає звільнити житло позивача. Судами було враховано вік, стан здоров`я власників спірного житлового будинку, та надано оцінку тому, що встановлене систематичне порушення правил співжиття з боку ОСОБА_3 матиме негативний вплив на спокій, стиль і спосіб життя власникам спірного житла, та створюватиме непотрібну психологічну напругу. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов правильного висновку відносно того, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, членом її сім`ї не є, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення. У справі, що переглядається, судами правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не дотрималась охоронюваного законом права ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на мирне володіння своїм майном, шляхом систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Судами встановлено, що відповідач, проживаючи у будинку поводиться протиправно відносно позивачів. У зв`язку з неприязними стосунками між власниками будинку та ОСОБА_3 виникають систематичні сварки та непорозуміння у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи та сусіди. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету. Окрім того, судами не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що вона не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою».

Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71).

Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року).

Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само).

Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії», заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про ОСОБА_12 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства. … Втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших.

У контексті ст. 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

ОСОБА_2 систематичним порушенням правил співжиття зробив неможливим проживання з ним в одному будинку позивачки ОСОБА_1 , житловий будинок недоглянутий, потребує ремонту, який не проводиться протягом всього часу проживання відповідачів у ньому.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивачки, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення підлягає задоволенню.

Протягом розгляду справи також встановлено, що всі конфлікти відбувались саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . До дочки, за матеріалами справи, у ОСОБА_1 претензії виникали лише як до дружини ОСОБА_2 , яка слухається та підтримує чоловіка, проте про особисті конфлікти з нею позивач не зазначає. ОСОБА_3 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , що вказує на наявність підстав її проживання в цьому будинку, тому в частині позовних вимог щодо усунення перешкод у користування приватним житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого приміщення суд відмовляє.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-80, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права володіння, користування і розпорядження своїм житловим будинком, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , із будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.10.2024.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

25.10.2024