КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 363/2930/22

номер провадження 22-ц/824/1729/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: прокурор Козачук В.Б.

представник відповідачів ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року /суддя Свєтушкіна Д.А./

у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача: Державне підприємство «Клавдієвське лісове господарства» про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні земельними ділянками лісогосподарського призначення, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом в якому просив суд усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в межах села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, шляхом скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: № 36258228 від 21.07.2017 з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0850 га з кадастровим номером :02:102:6001; -№35331914 від 24.05.2017 з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером :02:102:6002; усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в межах села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, шляхом їх повернення на користь держави в особі Вишгородською районної державної адміністрації з незаконного володіння: ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) земельної ділянки площею 0,0850 га з кадастровим номером :02:102:6001; ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :02:102:6002.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 25-33/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури І. Грабець звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що держава є титульним володільцем земель лісогосподарського призначення у зв`язку з чим є неможливим перебування такої категорії земель у приватній власності. Право власності дійсного власника презюмується і не підлягає доведенню, право постійного користування ДП «Клавдієвське лісове господарство» у встановленому законом порядку не припинено. Щодо ефективності способу захисту держави, зазначав, що саме негаторний позов є ефективним способом захисту, що сформульовано у висновка ВП ВСУ справах №338/180/17, №905/1926/16, 569/17272/15-ц, 359/3373/16-ц, 911/351/22, 363/669/17. Посилання суду першої інстанції на практику ВС є вибірковим та нерелевантним до дійсних правовідносин. У даних правовідносинах рішення про вилучення, зміну цільового призначення спірних земельних ділянок не приймалось жодним органом. Обов`язок надати правову кваліфікацію правовідносинам між сторонами покладено на суд, тому, з урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вказувала, що доводи прокурора в апеляційній скарзі про правильність обраного ним способу захисту права у вигляді негаторного позову, адже спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, будь-яких рішень про їх вилучення з державного лісового фонду та постійного користування лісогосподарського підприємства не приймалось, є помилковими та не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки в матеріалах справи містяться копії дійсних державних актів а також Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про те, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відомості державного реєстру прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовану презумпцію права такої особи (п. 6.13 постанови ВП ВС від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. (пункт 62 постанови ВП ВС від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з частковим задоволенням позову шляхом витребування з володіння відповідачів на користь держави земельних ділянок, на підставі наступного.

Судом встановлено, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського районну Київської області від 17 лютого 2012 року № 259.3-12-6 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га на масиві «Лазарів Сад» у с. Нові Петрівці Вишгородського районну Київської області.

На підставі вказаного рішення 18 квітня 2012 року ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯМ № 738168 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0900 га, кадастровий номер :02:102:0157, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10 квітня 2012 року за № 14043.

На підставі заяви № 825 від 17.03.2017 року ОСОБА_4 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:102:0157 на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :02:102:6001 площею 0,045 га та :02:102:6002 площею 0,045 га.

Земельну ділянку з кадастровим номером :02:102:6002 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.05.2017 за № 531 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Фоя Л.А. відчужила ОСОБА_2 .

Земельну ділянку з кадастровим номером :02:102:6001 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 24.04.2017 за № 1312 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. відчужила ОСОБА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:102:6001 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.07.2017 за № 2062 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. відчужив ОСОБА_3 .

Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 22 квітня 2016 року № 299, земельна ділянка з кадастровим номером :02:102:0157 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, повністю накладається на землі лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Київська лісова-науково дослідна станція».

Станом на час прийняття оскаржуваного рішення земельна ділянка з постійного користування ДП «Київська лісова-науково дослідна станція» не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення державне підприємство не надавало.

Вказане підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 2003 році при проведенні базового лісовпорядкування, фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталів 163 і 164, витягом з проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Київської ЛНДС», картою-схемою розподілу територій ДП «Київська лісова науково - дослідна станція».

Окрім того, відповідно до листа № 04-36/2701 від 12.2016 року Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства управління не надавало погодження на зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:102:0157, яка розташована в адміністративних межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:102:0157 на час прийняття оспорюваного рішення Новопетрівської сільської ради від 17 лютого 2012 року № 259.3-12-6 знаходилась за межами населеного пункту. Вказане підтверджується проектом формування меж с. Нові Петрівці та викопіюванням з технічної документації із інвентаризації земель території адміністративно-територіальної одиниці с. Нові Петрівці. Згідно з рішенням Вишгородської районної ради від 22 серпня 2013 року № 384-29-VI, спірні земельні ділянки увійшли у територію села Нові Петрівці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст.13 ЦПК України про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Встановлено, що право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на спірну земельну ділянку не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновків, що рішення Новопетрівської сільської ради № 259.3-12-6 від 17 лютого 2012 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за рахунок державних земель лісогосподарського призначення на вимогах закону не ґрунтується, зазначена земельна ділянка, яка в подальшому була поділена, вибула з державної власності у незаконний спосіб, тож судом встановлено порушене право Вишгородської районної державної адміністрації.

Однак, суд першої інстанції вказав, що прокурором було обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави та скасування рішень державних реєстраторів відповідно до ст. 391 ЦК України, що по своїй суті є негаторним позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Питання щодо правильності застосування належного та ефективного способу захисту у справах предметом спору у яких виступають лісові землі було досліджено Великою Палатою Верховного суду у постанові у справі №359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року.

Де Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного суду, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту, оскільки для лісових земель має застосовуватися віндикаційний, а не негаторний позов. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до п.24 Перехідних положень ЗК України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення в межах населених пунктів Вишгородського району на даний час покладено на Вишгородську районну адміністрацію, у відповідності до вимог ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Тож прокурор правомірно звернувся з вказаним позовом в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 149 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно зі ст. 55 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст. ст. 56,57 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі ст.3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Згідно вимог ст. 1 ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Водночас відповідно до ст. 8 у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 19 ЗК України за основним цільовим призначенням передбачено таку категорію земель України, як землі лісогосподарського призначення.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістомст.63ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13ст. 46 ЛК України).

Отже, результат системного аналізу наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на спірну земельну ділянку не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що акти на земельні ділянки є дійсними, права на них зареєстровані в державному реєстрі, а отже, наявна презумпція права власності, відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:102:0157, яка в подальшому була поділена на дві, що є предметом розгляду даної справи, вибула з володіння держави поза її волею.

Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 22 квітня 2016 року № 299, земельна ділянка з кадастровим номером :02:102:0157 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, повністю накладається на землі лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Київська лісова-науково дослідна станція».

Станом на час прийняття оскаржуваного рішення з постійного користування не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» не надавало.

Вказане також підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 2003 році при проведенні базового лісовпорядкування, фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталів 163 і 164, витягом з проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Київської ЛНДС», картою-схемою розподілу територій ДП «Київська лісова науково - дослідна станція».

Окрім того, відповідно до листа № 04-36/2701 від 12.2016 року Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства управління не надавало погодження на зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:102:0157, яка розташована в адміністративних межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:102:0157 на час прийняття оспорюваного рішення Новопетрівської сільської ради від 17 лютого 2012 року № 259.3-12-6 знаходилась за межами населеного пункту. Вказане підтверджується проектом формування меж с. Нові Петрівці та викопіюванням з технічної документації із інвентаризації земель території адміністративно-територіальної одиниці с. Нові Петрівці. Згідно з рішенням Вишгородської районної ради від 22 серпня 2013 року № 384-29-VI, спірні земельні ділянки увійшли у територію села Нові Петрівці.

Отже, цільове призначення земельної ділянки не змінювалось, жодних погоджень на її вилучення ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» не надавало.

За таких обставин, рішення Новопетрівської сільської ради № 259.3-12-6 від 17 лютого 2012 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за рахунок державних земель лісогосподарського призначення на вимогах закону не ґрунтується, зазначена земельна ділянка, яка в подальшому була поділена, вибула з державної власності у незаконний спосіб, тож в даному випадку порушені права держави.

Щодо ефективного захисту порушеного права, апеляційний суд вважає правильним керуватись висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

У справі № 633/408/18 мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги визнати незаконним і скасувати наказ ГУ Держгеокадастру в Харківській області «Про передачу земельної ділянки у власність» від 04 травня 2016 року № 3620-СГ та скасувати рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Гаспаряна Г. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28946817 від 01 червня 2016 року.

Також було відзначено, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Саме тому, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати повернути у відання держави земельну ділянку слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння особи, на користь власника.

При цьому, апеляційний суд зауважує на негаторності даного позову, а отже, строк позовної давності в даному випадку застосуванню не підлягає.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, позов задовольняється частково, у спосіб витребування з володіння ОСОБА_3 на користь держави земельної ділянки площею 0,0850 га з кадастровим номером :02:102:6001; витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь держави земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :02:102:6002.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Стягненню з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь Київської обласної прокуратури підлягає по 2 481 грн. з кожного за розгляд справи в суді першої інстанції і по 5 582, 25 грн. з кожного - в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 2023 року - скасувати, постановивши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави земельну ділянку площею 0,0850 га з кадастровим номером :02:102:6001.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь держави земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :02:102:6002.

В інших вимогах позову відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Київської обласної прокуратури (отримувач Київська обласна прокуратура, , банк отримувача ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, рахунок отримувача UA0015641) 2 481 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Київської обласної прокуратури (отримувач Київська обласна прокуратура, , банк отримувача ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, рахунок отримувача UA0015641) 2 481 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Київської обласної прокуратури (отримувач Київська обласна прокуратура, , банк отримувача ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, рахунок отримувача UA0015641) 5 582, 25 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Київської обласної прокуратури (отримувач Київська обласна прокуратура, , банк отримувача ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, рахунок отримувача UA0015641) 5 582, 25 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: