ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

секретар судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Губи Валерії Валеріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича, третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання дій неправомірними, стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О., третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання дій неправомірними, стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. знаходився виконавчий лист від 28 червня 2022 року № 206/1451/19 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 , на користь Дніпровської міської ради суми збитків, завданих фактичним користуванням земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у розмірі 138 929,32 грн., виданий на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року по справі № 206/1451/19.

15 серпня 2022 року приватним виконавцем Селезньовим М.О. відкрите виконавче провадження № 69648018, де боржником є ОСОБА_1 , та винесено постанову про стягнення з боржника суми у розмірі 138 929,32 грн., та постанови про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 13 892,93 грн. (10 % суми) та про розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні у сумі 300,00 грн.

Позивач зазначає, що постановою від 07 вересня 2022 року приватний виконавець наклав арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 153 122,25 грн.

Постановою від 07 вересня 2022 року приватний виконавець наклав арешт на все майно (рухоме та нерухоме), що належить боржнику ОСОБА_1 , а також приватним виконавцем винесено постанову від 07 вересня 2022 року про розшук майна боржника 26 жовтня 2022 року та було стягнуто з рахунку позивача НОМЕР_1 , відкритого у АТ «Райффайзен Банк» 40 166,59 грн..

27 жовтня 2022 року вказані кошти розподілені наступним чином: 36 268,72 грн. перераховані стягувачу Дніпровській міській раді; 3 626,87 грн. основна винагорода приватного виконавця (10 % суми) згідно постанови при стягнення з боржника основної винагороди перерахована відповідачу; 271,00 грн. витрати у виконавчому провадженні перераховані виконавцю.

Позивач зазначає, що постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року по справі № 206/1451/19 (на підставі, якої було видано виконавчий лист та здійснювалось стягнення відповідачем коштів позивача) скасовано.

20 вересня 2023 року представником позивача на офіційну адресу електронної поштової скриньки приватного виконавця було направлено заяву про закінчення виконавчого провадження, на підставі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та скасування вжитих заходів щодо виконання рішення, й провести інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

21 вересня 2023 року закінчене виконавче провадження № 69648018 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та повернуто виконавчий лист без виконання стягувачу.

Однак, приватним виконавцем Селезньовим М.О. не було проведено всіх необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, а саме: не повернуто позивачу безпідставно стягнутих коштів з його рахунку.

Оскільки витрати виконавчого провадження підлягають поверненню в порядку ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» позивач стверджує, що приватний виконавець зобов`язаний повернути йому стягнуту суму основної винагороди 3 626,87 грн. та витрат виконавчого провадження 271,00 грн., а у загальному розмірі 3 897,87 грн.

Починаючи з 21 вересня 2023 року представник позивача багаторазово звертався до приватного виконавця про повернення безпідставно набутих ним коштів, але останнім проігноровано усі звернення.

Позивач вказує, що 3 897,87 грн. це безпідставно набуті кошти, які на підставі ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню.

Крім того, позивач вважає, що дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. щодо безпідставного заволодіння, набуття, утримування тривалий час чужого майна, є неправомірними.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. у неповерненні безпідставно набутих коштів неправомірними; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. 3897,87 грн. в рахунок відшкодування безпідставно набутих коштів; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн..

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі адвокат Губа Валерія Валеріївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був розглянути безпідставність набутих відповідачем коштів (основна винагорода) із застосуванням вимог ст.1212 ЦК України. Апелянт зазначає, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просив рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, врахувавши наданий відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича у ВП № 69648018 від 15 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 206/1451/19, виданого 28 червня 2022 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 , на користь Дніпровської міської ради суми збитків, завданих фактичним користуванням земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у розмірі 138929,32 грн..

Встановлено, що 15 серпня 2022 року постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 300,00 грн..

Постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 15 серпня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду в сумі 13 892,93 грн..

07 вересня 2022 року постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. накладено арешт на все майно (рухоме та нерухоме), що належить боржнику ОСОБА_1 ; на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

Встановлено, що в ході примусового виконання виконавчого провадження № 69648018 з арештованого рахунку боржника 09 вересня 2022 року було стягнуто кошти в сумі 29,00 грн., які на підставі платіжного доручення перераховані, як компенсація витрат виконавчого провадження, не покритих авансових внеском стягувача.

Також в ході примусового виконання виконавчого провадження № 69648018 з арештованого рахунку боржника 26 жовтня 2022 року було стягнуто кошти в сумі 40166,59 грн..

27 жовтня 2022 року вказані кошти розподілені наступним чином: 36268,72 грн. перераховані стягувачу Дніпровській міській раді; 3626,87 грн. основна винагорода приватного виконавця; 271,00 грн. залишок суми компенсації витрат виконавчого провадження.

Постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 13 вересня 2022 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 витрати пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 300,00 грн..

13 лютого 2023 року постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 206/1451/19, виданого 28 червня 2022 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська, до закінчення касаційного провадження у справі.

Постановою Верховного Суду у справі № 206/1451/19 від 13 вересня 2023 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

21 вересня 2023 року приватним виконавцем Дніпропетровської області Селезньовим М.О. винесено постанову про припинення розшуку майна боржника, що належить боржнику ОСОБА_1 ..

Також, постановою приватного виконавця Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 21 вересня 2023 року закінчене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 206/1451/19, виданого 28 червня 2022 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 на користь Дніпровської міської ради суми збитків, завданих фактичним користуванням земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у розмірі 138929,32 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнуті з позивача, як боржника у виконавчому провадженні, кошти в якості основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження в сумі 3897,87 грн. не є безпідставно набутими коштами в розумінні ст. 1212 ЦК України, а тому правові підстави для їх стягнення з приватного виконавця на користь позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Аналіз ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» свідчить, що основна винагорода це винагорода приватному виконавцю за вчинення виконавчих дій, яка стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, пропорційно до такої стягнутої суми.

Частиною 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Натомість, аналіз ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає саме умову, за якої підлягає поверненню стягнутий виконавчий збір.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Разом з тим, кошти в розмірі 3 897,87 грн. були стягнуті приватним виконавцем Селезньовим М.О. з позивача під час виконавчого провадження як основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження в передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку та на підставі відповідних постанов, які сторонами виконавчого провадження у передбаченому законом порядку не оскаржувалась.

Встановивши, що стягнуті з позивача, як боржника у виконавчому провадженні, кошти в якості основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження в сумі 3 897,87 грн., не є безпідставно набутими коштами в розумінні ст. 1212 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для їх стягнення з приватного виконавця на користь позивача.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції повинен був розглянути безпідставність набутих відповідачем коштів (основна винагорода) із застосуванням вимог ст. 1212 ЦК України, а також те, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнути виконавчий збір підлягає поверненню, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

З матеріалів справи вбачається, що основна винагорода приватного виконавця, стягнута на підставі його постанови, витрати виконавчого провадження, стягнуті на підставі відповідних постанов приватного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження позивачем, як боржником не оскаржувалися у порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані та дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування ст.1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст. 1212 ЦК України, так як є витратами виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, з наведеної норми права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у позові, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Губи Валерії Валеріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2024 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко