Справа № 372/689/24
Провадження № 2-934/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченко М.В.

при секретарі Сікорській М.А.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представниці відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 за кожним. Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кімнату відповідно до технічного паспорту НОМЕР_1 , площею 17.8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 ; Відповідачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до технічного паспорту кімнату 5, площею- 17.7 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідач понесені судові витрати у зв`язку з зверненням до суду з даним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 14.07.2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.11.20232 року. В період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме квартиру. Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки набуто ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому підлягає поділу. У зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом.

09.02.2024 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання.

29.07.2024 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

15.08.2024 року винесено ухвалу якою прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в частині позовних вимог про виділення в натурі кімнат у квартирі. Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя закрити в частині позовних вимог про виділення в натурі кімнат у квартирі у зв`язку із відмовою позивача від позову. Продовжити розгляд справи в іншій частині позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснили з 14.07.2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.11.20232 року. В період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме квартиру. Зазначене майно ними придбавалось на потреби сім`ї. придбання квартири вони планували разом, про те, що ці кошти були позичені вона не знала. Вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки набуто ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому підлягає поділу у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу, який біло розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області. Від шлюбу сторона мають неповнолітніх дітей. Перебуваючи в шлюбі вони придбали нерухоме майно, що є спільним майном подружжя, яке позивачка просить визнати спільною сумісної власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна просить визнати спільною сумісною власністю подружжя в рівних долях по 1/2 частці за кожним.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовну вимоги щодо поділу спільного майна подружжя не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що вони вирішили придбати квартиру коли народилася друга дитина. Гроші на придбання квартири він частково позичав у своєї сестри і за ці кошти було придбано квартиру, ще частину коштів на придбання квартири їм дали його батьки. Цей борг він сплачував частково. Рішення про придбання квартири було спільним, позивачці було відомо, що кошти на придбання квартири були не наші. 20.03.2019 року він взяв в борг грошові кошти в розмірі 34 000 доларів США, а квартира була придбана за 40 000 доларів США. Дана квартира належить йому особисто. Весільні кошти на придбання квартири вони не використовували. Кошти на придбання квартири йому позичила двоюрідна сестра, після того коли продала свою квартиру. Розрахунок за придбання квартири був готівкою. Позивачка працювала в банку, а потім перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною, йому не було відомо про доходи позивачки. Його батьки дали кошти на придбання квартири в розмірі 5 000 доларів США, а ще 1 000 доларів США, це були його особисті кошти.

Представниця відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що ціна квартири визначена договором, розрахунок за придбання квартири проводився шляхом передачі готівки. Позивачка була присутня під час укладення договору купівлі-продажу квартири. На придбання цієї квартири було залучено чужі кошти, про що є боргова розписка та рішення суду. Доказів використання весільних коштів та наявності заощаджень не має.

Вислухавши сторони, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

14 липня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу.

За час сумісного проживання з відповідачем у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Спільне життя з відповідачем не складалося і рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 листопада 2023 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення суду.

Під час спільного проживання з відповідачем, за спільно нажиті кошти, 02 квітня 2019 року, сторонами було придбано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70.10 кв.м, житлова- 35.50 кв.м.

Договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнота реєстру прав власності на нерухоме майно, на що позивачка дала офіційну згоду відповідно до договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1607, виданий 02.04.2019 року приватним нотаріусом, ОСОБА_7 .

В даній квартирі сторони зробили ремонт та за спільно нажиті кошти придбали меблі, різний посуд, різну побутову техніку, постіль, холодильник, кухонний гарнітур. Однак доказів на придбані речі суду позивачка не надала.

Зазначене нерухоме майно було придбано за спільні кошти подружжя в період проживання у зареєстрованому шлюбі, а тому має статус спільного майна подружжя в рівних долях по 1/2 частині за кожним (в розумінні вимог ст.ст.60,61 СК України).

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2012 року та 02.11.2023 року шлюб між ними рішенням Обухівського районного суду Київської області було розірвано, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єкти права спільної сумісної власності визначені ст.61 СК України.

Положення ч.2 ст.60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Як передбачено ч.1 ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними

Отже, право на вільне та безперешкодне володіння, користування та розпорядження майном, у тому числі і тим, що є об`єктом права спільної сумісної власності, гарантоване кожній особі, яка є його власником, не залежно від того, чи він володіє ним особисто чи воно перебуває у спільній власності.

Аналогічне положення міститься і в ч.3 ст.368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Майнові права та обов`язки подружжя, підстави виникнення цих прав та обов`язків визначаються Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Такі висновки ґрунтуються на положеннях ст.ст.15,16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч.1 ст.70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи те, що вищевказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки набуто ними за час перебування у шлюбі, вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, що випливає з наступного.

У відповідності до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тому, положення ст. 391 ЦК України встановлює гарантію права власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З обставин справи вбачається, що це спірне майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме: двохкімнатна квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70.10 кв.м, житлова- 35.50 кв.м. є спільною власністю сторін.

Оскільки вказане вище майно набуто сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача.

Керуючись 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 235, 321, 328, 331, 345, 368, 369, 370, 372, 375, 376, 386, 392, 655, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65-72 Сімейного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_3 визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 10029 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко