КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/9521/21 Головуючий у І інстанції - Сенюта В.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/3604/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування, -

установив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина.

Померлий за життя придбав: 17 листопада 2008 року земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0865 га, кадастровий номер :62:146:0116 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого ПН КМНО Михайленком С.А., зареєстрованого в реєстрі №3596 та 18 листопада 2008 року земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0914 га, кадастровий номер :62:146:0114 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого ПН КМНО Михайленком С.А. зареєстрованого в реєстрі №3610.

Вона, дізнавшись про наявність спадщини, 02 серпня 2018 року звернулася до Першої Селидівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Іншим спадкоємцем померлого була ОСОБА_3 , яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згодом відмовилась від спадщини на користь позивачки.

Проте, 11 червня 2019 року Перша Селидівська державна нотаріальна контора надіслала на її адресу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, щодо видачі свідоцтв з підстав відсутності реєстрації в установленому законом порядку за спадкодавцем права власності на вказані земельні ділянки.

В подальшому стало відомо, що власником спірних земельних ділянок є ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21 грудня 2016 року.

Тобто вказані договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок були укладені вже після смерті ОСОБА_4 .

Внаслідок вказаних дій, вона як спадкоємець після смерті свого батька, була позбавлена спадкового майна та можливості у нотаріальному порядку оформити спадкові права.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не встиг здійснити державну реєстрацію права власності на вказані вище земельні ділянки згідно договорів купівлі - продажу від 17 листопада 2008 року та 18 листопада 2008 року, а також зважаючи на те, що власником цих земельних ділянок згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться ОСОБА_2 , вона вважає наявні підстави витребувати у відповідача з незаконного володіння вказані земельні ділянки та визнання за нею права власності в порядку спадкування на вказані земельні ділянки, оскільки існують перешкоди для оформлення її спадкових прав у нотаріальному порядку.

Просила суд, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0865 га, кадастровий номер :62:146:0116 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0914 га, кадастровий номер :62:146:0114.

Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0865 га, кадастровий номер :62:146:0116 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0914 га, кадастровий номер :62:146:0114.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

В суді першої інстанції, 05 вересня 2023 року в судових дебатах, представник ОСОБА_2 - адвокат Лук`янець О.О., зробила заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №754/9521/2, в якій вона просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 115685,10 грн. та судовий збір в сумі 460 грн.

До суду першої інстанції 13 вересня 2023 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Лук`янець О.О. надійшла заява про надання суду документів у підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу та про стягнення судових витрат.

Деснянським районним судом м. Києва від 28 вересня 2023 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

У задоволенні вимог заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Лук`янець О.О. про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 115685,10 грн. та судового збору у розмірі 460 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що померлий ОСОБА_4 за життя придбав 17 листопада 2008 року земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0865 га, кадастровий номер :62:146:0116 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого ПН КМНО Михайленком С.А., зареєстрованого в реєстрі №3596 та 18 листопада 2008 року земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0914 га, кадастровий номер :62:146:0114 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого ПН КМНО Михайленком С.А. зареєстрованого в реєстрі №3610.

В подальшому стало відомо, що власником спірних земельних ділянок є ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21 грудня 2016 року.

Тобто вказані договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок були укладені вже після смерті ОСОБА_4 .

Внаслідок вказаних дій, вона, як спадкоємець після смерті свого батька, була позбавлена спадкового майна та позбавлена можливості оформити у нотаріальному порядку спадкові права.

Оскільки, договори купівлі-продажу земельних ділянок від 17 листопада 2008 року та 18 листопада 2008 року, укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , та між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , були укладені раніше, ніж договори купівлі-продажу цих же земельних ділянок від 21 грудня 2016 року з ОСОБА_2 , тому продавець не мав права повторно розпоряджатися спірними земельними ділянками.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 17 листопада 2008 року та 18 листопада 2008 року не оскаржувалися та не визнані недійними.

ОСОБА_4 після укладення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 17 листопада 2008 року та 18 листопада 2008 року до часу смерті зробив усі можливі дії направлені на реєстрацію права власності на себе, однак суд першої інстанції не взяв до уваги даний факт.

Просила суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначив, що всі правочини, за якими він набув право власності на земельні ділянки :62:146:0116, :62:146:0114 підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - є легітимними та ніким, ніколи не оскаржувались.

У спадкодавця не виникло право власності на спірні земельні ділянки з підстав відсутності реєстрації в установленому законом порядку за спадкодавцем права власності на вказані земельні ділянки.

Вказує, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки правильний спосіб захисту прав ОСОБА_1 є саме шляхом оскарження постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 не отримав державні акти на земельні ділянки, не здійснив державну реєстрацію права на нерухоме майно, відтак не був наділений правами власника цього майна та це майно не є спадковою масою.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року, представник ОСОБА_2 - адвоката Лук`янець О.О. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що витрати на правову допомогу можуть компенсуватися як сплачені стороною так і ті, які підлягають сплаті в майбутньому.

Таким чином, суддя не вправі втручатися у відносини клієнта з адвокатом, які регулюються договором №16/06/2021 від 16 червня 2021 року.

Крім того, акти приймання передачі виконаних робіт з вересня 2021 року по вересень 2023 року, у якому вказаний детальний обсяг наданих послуг по даній справі, підписані ОСОБА_2 , тобто ним погоджені й підлягають оплаті на користь Адвокатського об`єднання «А.ДВА.КА.Т».

Разом з тим, за усною домовленістю клієнта з Об`єднанням, сторонами досягнуто згоди, що після розгляду даної справи кошти будуть сплачені на користь Адвокатського об`єднання «А.ДВА.КА.Т за надані послуги по даній справі.

Просила суд, скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що представник відповідача - адвокатЛук`янець О.О.на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, надала копії актів приймання-передачі виконаних робіт, однак не було надано жодної квитанції про оплату вказаних витрат починаючи з вересня 2021 року.

Крім того, акти приймання-передачі не містять деталізації обсягу часу на вчинення дій, що вказані в акті, а зазначені дії не стосувалися розгляду справи.

Так, адвокат Лук`янець О.О. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надала копії адвокатських запитів та скарг, які фактично відсутні в матеріалах справи, не досліджувались судом першої інстанції під час розгляду та не зрозуміла їх значимість у даній справі.

Вказує, що відповідачем та його представником не було надано відзиву на позовну заяву, в якому відповідач мав би вказати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

На вказаний відзив представник ОСОБА_2 - адвоката Лук`янець О.О. подала письмові пояснення в яких просила, скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року підтримав та просив її задовольнити, апеляційну скаргу на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року просив відхилити, додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - Лук`янець О.О. апеляційну скаргу на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року підтримала та просила її задовольнити, апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року просила відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження від 10 грудня 1997 року.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2021 року прізвище позивачки « ОСОБА_1 » було змінено на прізвище « ОСОБА_1 », у зв`язку із державною реєстрацією шлюбу.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 15 червня 2010 року № серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 42 років, про що зроблено відповідний актовий запис №169.

05 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Першої Селидівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки померлий є її сином, з яким вона мешкала за однією адресою разом із донькою померлого - ОСОБА_1 .

11 квітня 2019 року ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 02 серпня 2018 року звернувся до Першої Селидівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 .

Спадщину ОСОБА_1 прийняла фактично, оскільки на момент смерті спадкодавця була малолітньою дитиною.

Окрім неї спадкоємицею є мати спадкодавця ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла.

11 квітня 2019 року державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0914 га, за кадастровим номером :62:146:0114 (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) та частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0865 га за кадастровим номером :62:146:0116 (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), оскільки з поданих документів, право власності на вказані земельні ділянки не зареєстровано в установленому порядку за спадкодавцем.

Таким чином у спадкодавця не виникло права власності на вказані земельні ділянки з підстав відсутності реєстрації в установленому законом порядку за спадкодавцем права власності на вказані земельні ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що ОСОБА_4 проводилась державна реєстрація права власності спірних земельних ділянок у відповідності з чинним законодавством.

Крім того, позивач не набула у власність в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 земельні ділянки з кадастровими номерами :62:146:0114, :62:146:0116, а відтак підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відсутні.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Згідно положення ст.1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 ч. 2 ст.11 ЦК України).

Згідно із частинами 1, 2 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст.640 ЦК України (у редакції, на час укладення договорів купівлі-продажу) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з приписами ст. 182 ЦК України (у редакції, на час укладення договорів купівлі-продажу) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів.

Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин.

Статтею 14 Конституцією України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст.126 ЗК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.

Постановами Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2008 року №926, від 12 листопада 2008 року №1019 були змінені форми державного акта на право власності на земельну ділянку.

Крім того, на момент укладення договорів купівлі продажу від 17 листопада 2008 року діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43), згідно з пунктами 3.1, 3.2 якої державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою видаються структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.

Порядок ведення книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі встановлюється наказом Держкомзему України (пункт 3.3 Інструкції № 43).

Пунктом 3.10 Інструкції № 43 визначено, що у випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа.

Тобто, документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому також слід враховувати, що до травня 2009 року переоформлення державного акта у разі переходу права на земельну ділянку до нового власника було обов`язковим.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції на час спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (ч. 7 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

За приписами п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

З аналізу норм права вбачається, що для одержання у власність земельної ділянки у 2008 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права набувач майна повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 не отримав державні акти на земельні ділянки, не здійснив державну реєстрацію права на нерухоме майно, відтак не був наділений правами власника цього майна та це майно не є спадковою масою.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 17 листопада 2008 року та від 18 листопада 2008 року укладені ОСОБА_4 раніше, ніж договори купівлі-продажу цих же земельних ділянок від 21 грудня 2016 року ОСОБА_2 , оскільки установлено, що ОСОБА_4 не набув права власності на ці земельні ділянки у визначеному законом порядку.

З огляду на наведене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Щодо оскарження представником ОСОБА_2 - Лук`янець О.О. додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 05 вересня 2023 року в судових дебатах представником відповідача - Лук`янець О.О. зроблена заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач у справі №754/9521/21 та ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 115685,10 грн. та судовий збір у розмірі 460 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: додаток №1 до Договору №16/06/2021 про надання правової допомоги від 16 червня 2021 року, акти приймання передачі наданих послуг від 30 вересня 2021 року, 29 жовтня 2021 року, 30 листопада 2021 року, 31 грудня 2021 року, 31 січня 2022 року, 28 лютого 2022 року, 30 листопада 2022 року, 31 січня 2023 року, 28 лютого 2023 року, 30 квітня 2023 року, 31 травня 2023 року, 30 червня 2023 року, 31 липня 2023 року, 05 вересня2023 року, текст скарги МЮУ, адвокатські запити у кількості 5 одиниць.

Частиною 1 ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

ЦПК України закріплює вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (ст. 134 ЦПК України).

Такий розрахунок подається до суду разом із першою заявою по суті спору.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору, оскільки з огляду на ст. 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого судового збору.

Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити їй у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Під час розгляду справи у якості доказів у більшості випадків достатньо надати суду договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг згідно з договором про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката та квитанції про плату клієнтом цих доручень.

Згідно ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

При перегляді справи в апеляційному порядку, першою заявою по суті спору було клопотання представника ОСОБА_2 - Лук`янець О.О. про залишення позову без розгляду, яке не може вважатися заявою по суті в розумінні положень ч. 2 ст. 174 ЦПК України (том 1, а/с 92-121).

Крім того, матеріали справи не містять відзиву на позовну заяву, який є першою заявою відповідача по суті спору та міг би містити попередній розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про відмову в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 та відшкодуванню судових витрат, оскільки ОСОБА_2 не подав попереднього розрахунку суми судових витрат на правничу допомогу разом з першою заявою по суті спору, якою є відзив на позовну заяву, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба