УХВАЛА

11 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 2-25/2006

провадження № 61-13992ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі № 2-25/2006,

ВСТАНОВИВ:

14 жовтня 2024 року ОСОБА_1 надіслав на адресу Верховного Суду

три касаційній скарги на постанови Дніпровського апеляційного суду

від 24 вересня 2024 року у справі № 2-25/2006.

Касаційні скарги не можуть бути прийняті касаційним судом до розгляду

та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, виходячи

з наступного.

Всі три касаційні скарги є ідентичними за змістом, однак з них неможливо встановити на які саме судові рішення судів попередніх інстанцій

ОСОБА_1 подав касаційні скарги у справі № 2-25/2006, оскільки

24 вересня 2024 року Дніпровським апеляційним судом ухвалено три постанови однією датою на різні ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, що у свою чергу позбавляє Верховний Суд правильно ідентифікувати рішення судів попередніх інстанцій щодо кожної касаційної скарги окремо.

Також відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання

про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду

в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

ЦПК України визначено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того,

в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (положення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

ОСОБА_1 у касаційних скаргах узагальнено посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права та не зазначає конкретні підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження за його трьома касаційними скаргами.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України ОСОБА_1 необхідно надіслати на адресу суду уточнені редакції касаційних скарг, в яких повинно бути зазначено підставу (підстави),

на якій (яких) подаються касаційні скарги, передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України, та копії скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, та чітко вказати дати рішень судів попередніх інстанцій,

які заявник оскаржує в касаційному порядку.

Крім того, ОСОБА_1 необхідно у кожній касаційній скарзі чітко вказати чи погоджується він з ухвалами суду першої інстанції, які ним оскаржені

в апеляційному порядку і судом апеляційної інстанції ухвалено постанови

від 24 вересня 2024 року.

Також ОСОБА_1 у кожній касаційній скарзі окремо заявлено клопотання

про звільнення від сплати судового збору за подання касаційних скарг,

які мотивовані скрутним матеріальним становищем, на підтвердження чого надано до скарг довідки від 09 серпня 2024 року про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПСЗН Тернівського району м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

і отримує призначену компенсацію за надання соціальних послуг на непрофесійній основі по догляду за ОСОБА_2 за період з 01 січня 2022 року до 24 грудня 2023 року.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

За змістом статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення

чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони і особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи

і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку

і розмірі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи

за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати

на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» слідує, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…»,

тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення

чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом,

а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

При вирішенні питання про зменшення розміру судового збору або звільнення

від його сплати майновий стан сторони (належні стороні майнові права

та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини

є підставою на відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.

Закон України «Про судовий збір» визначає порядок сплати судового збору, встановлює ставки, які залежать від змісту позовних вимог (майнового, немайнового характеру), інших заяв процесуального характеру, статусу особи позивача (юридична, фізична особа), також визначає обов`язок особи,

яка звертається до суду за захистом свого майнового, немайнового права та/або обов`язку, здійснити сплату судового збору. Такий обов`язок справляння судового збору є законним фінансовим обмеженням та убезпечує від надання права

на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Безпідставне звільнення від сплати судового збору є порушенням статті

6 Конвенції щодо справедливих судових процедур і рівності учасників судового процесу перед законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував,

що положення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Особливо це стосується порушення заявником процедури касаційного провадження.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою

про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63 - 64).

Наведені у клопотаннях доводи не можуть вважатись достатньою підставою для звільнення заявника від сплати судового збору. Заявником не надано суду касаційної інстанції доказів на підтвердження його реального майнового стану, який перешкоджає виконати вимоги законодавства щодо оплати поданих касаційних скарг судовим збором.

Надані заявником довідки від 09 серпня 2024 року про призначення йому компенсації за надання соціальних послуг на непрофесійній основі по догляду

за ОСОБА_2 за період з 01 січня 2022 року до 24 грудня 2023 року

не містять інформацію про його доходи, які самі по собі не відображають його майновий стан і не свідчать про неспроможність сплатити судовий збір

у встановленому законом розмірі.

Заявник не надав суду необхідних відомостей про відсутність нерухомого

та рухомого майна, коштів на рахунках тощо, які свідчили б про те, що за своїм майновим станом він не спроможний сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі.

Тому клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору

не підлягають задоволенню.

Варто зазначити, що відмова у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги не може вважатися обмеженням доступу до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на ухвалу суду, подану фізичною особою, ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 3 028,00 грн.

Отже, за подання касаційної скарги (кожної окремо) підлягає сплаті судовий збір

у розмірі 605,60 грн (3 028,00 х 0,2).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс.р-н/22030102, код отримувача

(код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП),

код банку отримувача (МФО) - 899998, рахунок отримувача (стандарт ІВАN) - UA0026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, «Судовий збір (Верховний Суд, 055)», призначення платежу (вказати номер справи та інші необхідні відомості).

На підтвердження сплати судового збору до Верховного Суду необхідно надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку

і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційні скарги слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 на постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі № 2-25/2006 залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали будуть застосовані наслідки, передбачені частиною третьою статті 393 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк