Постанова

Іменем України

25 червня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9696/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 ,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року

та апеляційну скаргу ОСОБА_3

на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року

у цивільній справі №753/4589/19 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець Алла Миколаївна,

про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

У С Т А Н О В И В:

01 березня 2019 року ОСОБА_3 , як спадкоємиця ОСОБА_3 , звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 28.11.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову зазначила, що 07.12.2018 її бабуся ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла своїй онуці - ОСОБА_3 (позивач у справі). ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавиця ОСОБА_3 померла.

Вказувала, що позивачка після смерті бабусі звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 . Таке відчуження бабусею квартири відбулося на підставі договору довічного утримання від 28.11.2018, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом.

Окрім того, з`ясувалося, що цього ж дня, 28 листопада 2018 року, нотаріусом було відразу посвідчено і заповіт щодо усього майна спадкодавця на користь ОСОБА_1 .

Додатково звернула увагу суду на той факт, що такі дії щодо отримання у власність майна довірливих пенсіонерів зі сторони ОСОБА_1 та її Громадської організації «Фонд допомоги ІНФОРМАЦІЯ_5» носить системний характер. Так, ОСОБА_1 неодноразово була фігурантом резонансних справ щодо шахрайських дій в результаті яких довірливі пенсіонери позбавлялися свого житла. Вказані факти підтверджуються, зокрема, матеріалами журналістських розслідувань, які містяться в мережі Інтернет.

Вказувала, що її бабуся на час укладення оспорюваного правочину мала проблеми з психічним здоров`ям, неодноразово зверталася за медичною допомогою до лікарів і лікувалась в медичних установах.

З огляду на наведене вважала, що ОСОБА_1 умисно скористалася психічним станом спадкодавиці та ввела останню в оману щодо істотних умов оспорюваного договору.

За життя спадкодавиця ОСОБА_3 , зрозумівши, що її ошукали і вона не усвідомлювала значення своїх дій у момент вчинення правочину, зверталася до суду з позовом про визнання даного договору довічного утримання недійсним, однак в ході розгляду справи померла.

У зв`язку із тим, що суд закрив провадження у справі, вона як єдиний спадкоємець, змушена звернутися до суду із вказаним позовом.

За наведених обставин просила задовольнити позовні вимоги.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву. Вважала заявлений позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, не зважаючи на свій вік - 84 роки, ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій під час підписання договору. Вказала, що за життя, а саме 15 листопада 2018 року, ОСОБА_3 звернулася із заявою до Голови Фонду допомоги «ІНФОРМАЦІЯ_5» гр. ОСОБА_4 . У заяві ОСОБА_3 вказала, що мета її звернення до Фонду : «образа на близьких родичів та покращення майнового стану…». Зазначила, що після звернення ОСОБА_3 до Фонду із заявою сторони готувалися до укладення угоди, яка була підписана 28 листопада 2028 року (а. с. 94-100).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати понесені з проведенням експертного дослідження в розмірі 49 041,30 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки за результатами двох проведених посмертних експертиз у справі такого встановлено не було. В обох висновках експерта зазначено, що визначити вплив психічних розладів на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання договору 28.11.2018 є неможливим.

Судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 225 ЦК України, в яких зазначено, що на підставі даної норми судом має бути встановлена абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Додала, що натомість судом враховано правові висновки Верховного Суду у справах, які не підлягали застосуванню у даних правовідносинах.

Вказувала, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що обидва висновки експертиз є такими, що суперечать матеріалам справи, а позивачка не заявляла клопотання про виклик експертів в судове засідання для надання роз`яснення висновкам.

Суд безпідставно відхилив покази свідка ОСОБА_5 .

Також в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що судом першої інстанції не надано оцінку наявним в матеріалах справи іншим письмовим доказам, які були передумовою укладення оспорюваного позивачкою договору довічного утримання.

За наведених обставин просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, позивачка також подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення в частині відмовлених вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 242 848 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що суд не надав оцінки поданим доказам на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим безпідставно відмовив в їх стягненні.

23 квітня 2024 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року.

Представник відповідачів - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення суду підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. Апеляційну скаргу позивачки на додаткове рішення просив залишити без задоволення.

Позивачка та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційну скаргу на додаткове рішення підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду просили залишити без задоволення.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець А. М., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася та свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо апеляційної скарги відповідачів на рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з метою покращення майнового стану (про що зазначено відповідачкою ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву) звернулася із Заявою до Громадської організації «Фонду допомоги ІНФОРМАЦІЯ_5» гр. ОСОБА_4 (а. с. 95, 107).

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була власницею квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) на підставі: 1/2 частина - згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації м. Києва 19.10.1994; інша 1/2 - частина згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 11.09.2007 за реєстровим №4-913 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 21.09.2007.

28 листопада 2018 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець А. М. і зареєстрований у реєстрі за №1172. За даним договором ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 свою квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується утримувати ОСОБА_3 за свої кошти довічно. Даний правочин було зареєстровано приватним нотаріусом Баранець А. М. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.11.2018 о 13:24:46 годин.

Того ж дня - 28 листопада 2018 року о 14 годині 40 хвилин приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є. Ю. було посвідчено заповіт, за змістом якого спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіла все своє майно, яке належить їй на праві власності, ОСОБА_1 .

Через 9 днів - 07 грудня 2018 року о 12-00 годині ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла своїй онуці ОСОБА_3 (позивач у справі). Заповіт посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Браславською О. Г. і зареєстрований у реєстрі за №5-1472.

Також за життя спадкодавець ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання договору довічного утримання недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкодавець ОСОБА_3 померла.

Після смерті спадкодавиці позивачка ОСОБА_3 звернулася до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини, де їй повідомлено, що спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 .

Ще до спливу навіть двох місяців після смерті ОСОБА_3 , а саме 19 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець А. М. і зареєстрований у реєстрі за №83. Даний правочин був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.02.2019 о 13:24:46 годині.

Судом також встановлено, що згідно медичної карти амбулаторного хворого №14498 від 23.09.2015 ОСОБА_3 . спостерігалася лікарями Інституту геронтології імені Д. Ф. Чеботарьова, діагностовано: зниження пам`яті, орієнтування в часі та просторі часткове; синдром зниження когнітивних функцій з психоорганічним синдромом; після огляду зав. відділенням встановлено у хворої клінічна картина синдрому когнітивного зниження, психоорганічний синдром, гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпотиреоз, цукровий діабет ІІ типу; запис від 4.11.2016- скарги на зниження пам`яті, головокружіння, хиткість при ходьбі.

Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого №69862 ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні вікових змін нервової системи Інституту геронтології імені Д. Ф. Чеботарьова з 28.09.2015 по 26.10.2015 з діагнозом: "синдром помірних когнітивних порушень. Дисциркуляторна гіпертонічна атеросклеротична енцефалопатія ІІ ст. з вестибуло-атактичним та церебрастенічним синдромами", висловлювала скарги на зниження пам`яті, підвищену роздратованість, плаксивість, дезорієнтована в часі.

За змістом медичної карти амбулаторного хворого №69862 ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні вікових змін нервової системи Інституту геронтології імені Д. Ф. Чеботарьова з 3.11.2016 по 21.11.2016 з діагнозом: "синдром помірних когнітивних порушень. Дисциркуляторна гіпертонічна атеросклеротична енцефалопатія ІІ ст. з вестибуло-атактичним та церебрастенічним синдромами", висловлювала скарги на зниження пам`яті, головний біль, головокружіння, об`єктивно: хвора знаходиться у свідомості, відмічались порушення пам`яті на теперішні події.

З медичної карти амбулаторного хворого без номера з КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Дарницького району м. ОСОБА_8 спостерігалася лікарями з 27.01.2015 по 10.12.2018 з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст., ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеротичний, порушення серцевого ритму, серцева недостатність. З 11 по 12.01.2018 проходила обстеження в терапевтичному відділенні №1 Київської міської клінічної лікарні №1, де встановлено діагноз: хронічне порушення мозкового кровообігу, наслідки перенесеного ішемічного інсульту з розсіяною неврологічною симптоматикою.

Крім того, у даній справі проведено дві судово-психіатричні експертизи.

За змістом висновку судово-психіатричного експерта №4, складеного 23.02.2021 Державною установою "Науково-дослідний інститут психіатрії МОЗ України", ОСОБА_3 на момент укладання договору довічного утримання від 28.11.2018 виявляла ознаки "Органічних психічних розладів судинного ґенезу з когнітивним зниженням". Визначити вплив зазначених психічних розладів на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання договору 28.11.2018 не є можливим. В дослідницькій частині даного висновку експерти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначили, що з огляду на негативну динаміку сомато-неврологічного стану, відображену в амбулаторній карті з КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2", немає підстав вважати про покращення когнітивного функціонування у ОСОБА_3 на час укладання оспорюваних правочинів у 2018 році. Натомість, запис сімейного лікаря від 27.11.2018 (напередодні дня укладання правочину) свідчить про наявність у підекспертної гострого респіраторного захворювання з гіпертермією, катаральними явищами, гіпертонічним кризом, що поглиблювало наявні психічні порушення. Стан ОСОБА_3 (згідно записів сімейного лікаря) покращився 10.12.2018.

Крім того, достовірність медичної довідки форми 122/2 про проходження обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів серії 2ААМ №121780 №45040, згідно з якою ОСОБА_3 28.11.2018 оглядалась психіатром, який констатував, що "на обліку не перебувала та за медичною допомогою не зверталась", викликає сумніви, так як довідка оформлена з порушенням інструкції, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.2002 №12 "Про затвердження Інструкції про проведення обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів". У довідці не зазначено щодо якого виду діяльності ОСОБА_3 проходила обов`язковий попередній чи періодичний психіатричний огляд, чи мала протипоказання до цього виду діяльності, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 №1465 "Про затвердження Порядку проведення обов`язкових попереднього і періодичного психіатричних оглядів і переліку медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність або оточуючих", Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2012 №924 "Про внесення змін до переліку медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність або оточуючих". Проведення такого психіатричного огляду особи в стані сп`яніння, будь-якого гострого захворювання або загострення хронічних хвороб заборонено вищевказаними документами.

Відповідно до висновку посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи №62-ц від 06.12.2023, складеного КНП КОР "ОПНМО", психологічний аналіз матеріалів цивільної справи дозволяє визначити, що підекспертна ОСОБА_3 на момент укладання договору довічного утримання від 28.11.2018 виявляла деяке зниження когнітивних процесів (уваги, пам`яті, мислення). В сфері особистості їй були притаманні такі індивідуально-психологічні особливості як егоцентризм, егоїзм, недовірливе відношення до рідних з легкістю актуалізації недоброзичливості з їх боку, орієнтація на власні критерії оцінок та формуванні на їх основі ідей, які важко коригуються, недостатня чутливість до нюансів переживань близьких їй людей та зниження здатності до міцних емоційних прихильностей (сина, невістки, онуки). Але, притаманні підекспертній індивідуально-психологічні особливості знівельовані патопсихологічним процесом внаслідок психічного захворювання, яке діагностовано лікарями судово-психіатричними експертами, згідно якого ОСОБА_3 на момент укладання договору довічного утримання 28.11.2018 виявляла ознаки розладів особистості і поведінки органічної етіології (атеросклероз судин головного мозку) з когнітивним зниженням. Тому питання про вплив індивідуально-психологічних особливостей підекспертної на її здатність в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладання договору довічного утримання 28.11.2018 втрачають свою чинність. Таким чином, ОСОБА_3 на момент укладання договору довічного утримання від 28.11.2018 виявляла ознаки розладів особистості і поведінки органічної етіології (атеросклероз судин головного мозку) з когнітивним зниженням. Визначити вплив зазначених психічних розладів включно з індивідуально-психологічними особливостями на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на момент складання договору 28.11.2018 не є можливим.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що під час укладення оспорюваного правочину довічного утримання її бабуся ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, адже мала проблеми з психічним здоров'ям і ще за життя, зрозумівши, що її ошукали, зверталася до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання (справа №753/547/19), але під час розгляду справи померла і суд закрив провадження у справі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19).

Крім того, в постановах Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15; постанова Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц; постанова Верховного Суду від 05 квітня 202 року у справі №686/4148/15-ц).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Тобто, психічний стан особи встановлюється не лише на підставі висновку судово-психіатричної експертизи, а й з урахуванням сукупності доказів, жоден з якихне має для суду наперед встановленої сили.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, встановивши на підставі наявних у справі письмових доказів, показів свідків та двох судово-психіатричних експертиз обставини того, що психічний стан ОСОБА_3 з 2015 року був нестабільним та постійно погіршувався, чому також посприяло за день до укладення оспорюваного правочину - 27.11.2018 наявність гострого респіраторного захворювання, про що вказано у висновку експерта; психічний стан здоров`я померлої покращився тільки 10.12.2018, дійшов правильного висновку, що на день укладення оспорюваного договору довічного утримання остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд першої інстанції також правильно вказав на те, що про не усвідомлення ОСОБА_3 значення своїх дій під час укладення оспорюваного правочину свідчить й та обставина, що остання ще за життя, коли її психічний стан покращився, а саме через короткий проміжок часу з дня укладення договору - 10.12.2018 особисто звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним (справа №753/547/19), але до ухвалення у справі рішення померла (21.12.2018), у зв`язку з чим провадження у справі закрито.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 25.06.2024 позивачка пояснила, що в тій іншій справі вона, як спадкоємець бабусі, не оскаржувала ухвалу суду про закриття провадження у справі, а з метою економії часу вирішила звернутися особисто з новим позовом про визнання договору довічного утримання недійсним.

Крім цього, матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного правочину була особою похилого віку - 84 роки, звернулася до Громадської організації «Фонду допомоги ІНФОРМАЦІЯ_5" та просила розглянути питання про можливість укладення договору довічного утримання з метою покращення матеріального стану.

До відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 долучено також Договір супроводження договору довічного утримання від 28.11.2018, укладений між Громадсько організацією «Фондом допомоги ІНФОРМАЦІЯ_5» та ОСОБА_3 . Відповідно до п. 7 цього договору виконавець зобов`язався забезпечити конфіденційність інформації, одержаної від Клієнта у зв'яку з виконанням цього договору (т. 1, а. с. 106).

З наведеного вбачається, що особа у віці 84 роки розраховувала на допомогу Фонду, однак такий договір було укладено з ОСОБА_1 , як з фізичною особою.

Матеріали справи не містять доказів яким чином відповідачці у справі - ОСОБА_1 стала відома конфіденційна інформація, і яке вона має відношення до цього Фонду, крім того що співпадає її прізвище з прізвищем голови Фонду

Також у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 вказала, що метою звернення спадкодавиці до Фонду допомоги було покращення її матеріального стану. Разом з тим, внаслідок підписання оспорюваного правочину ОСОБА_3 втратила нерухоме майно, яке було її єдиним житлом. Навіть отримання останньою 110 000 грн замість нерухомого майна не може свідчити про покращення особою свого матеріального стану.

До того ж, з матеріалів справи вбачається та про це вказувалося вище, що в один день - 28.11.2018 ОСОБА_3 склала заповіт та Договір довічного утримання на ОСОБА_1 .

Підписання спадкодавицею, після підписання оспорюваного правочину, заповіту, також свідчить про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій, що внаслідок підписання договору довічного утримання вона передала у власність фізичній особі, а не Фонду допомоги, своє єдине житло.

Про те, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними свідчить і той факт, що вже через 9 днів остання склала заповіт на свою онуку (позивач у справі).

Менше ніж через два місяці після смерті ОСОБА_3 , а саме 19.02.2019 ОСОБА_1 продала спірну квартиру ОСОБА_2 , та при цьому була обізнана про те, що позивачка у справі звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_2 , набуваючи право власності на спірну квартиру, була обізнана, що продавець набула право власності на квартиру на підставі договору довічного утримання, та те, що відчуження нерухомого майна відбувається через три місяці після набуття права власності.

Наведені в сукупності обставини підтверджують обставини укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору довічного утримання в той час, коли остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що згідно двох судово-психіатричних експертиз, проведених у даній справі, експерти дійшли висновку, що визначити вплив психічних розладів включно з індивідуальними психологічними особливостями на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання договору 28.11.2018 не є можливим.

На думку скаржниці, з урахуванням правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 03.02.2022 у справі №520/811/17, в якому визначено, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 255 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, експертом конкретно визначено, що ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними при укладенні договору довічного утримання.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки як вже вказувалося вище, висновок експерта є одним із доказів, яким в сукупності з іншими доказами у справі суд надає правову оцінку та на підставі оцінених та досліджених доказів вирішує спір, на чому відповідно і наголошує Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 03.02.2022.

З наведеного слідує, що є помилковими твердження відповідачки про те, що експерт під час проведення експертизи встановлює спроможність усвідомлювати особи значення своїх дій та керувати ними, адже такі обставини встановлюються саме судом. Так, в ч. 3 ст. 89 ЦПК України визначено, що саме суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даній справі, що переглядається, суд першої інстанції, оцінивши забрані у справі докази, і встановив абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент укладення оспорюваного договору довічного утримання усвідомлювати значення своїх. І такий висновок суду першої інстанції не суперечить правовому висновку, висловленому Верховним Судом в постанові від 03.02.2022 у справі №520/811/17, на яку посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було взято до уваги супроводжуючі документи, які передували укладенню договору довічного утримання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доведенню підлягає факт не усвідомлення ОСОБА_3 значення своїх дій саме під час укладення безпосередньо договору довічного утримання, а не подій які мали місце до цього.

Крім того, я вже зазначалося вище супроводжувальні документи, які отримувалися Громадською організацією «ІНФОРМАЦІЯ_5» та мали конфіденційну інформацію. Разом з тим, оспорюваний договір укладено з фізичною особою, яка не була стороною Договору супроводження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі відповідачка.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо апеляційної скарги позивачки на додаткове рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення судом першої інстанції 06 лютого 2024 року рішення про задоволення позову позивачка звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила покласти на відповідачів, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, понесені нею витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до заяви долучено Додаткову угоду №1 від 23.09.2021; Акт приймання-передачі виконаних робіт від 06.02.2024 та квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 06.02.2024.

Судом першої інстанції заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з проведенням експертиз у розмірі 49 041,30 грн.

Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в заяві про ухвалення додаткового рішення не вказано цифрового визначення розміру витрат, понесених на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки дійсно, зі змісту заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що ОСОБА_3 не зазначено розміру витрат на правничу допомогу, який вона просить стягнути з відповідачів.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивачкою з першою заявою по суті - позовною заявою не було подано орієнтовного (попереднього) розрахунку суми судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, що відповідно до правових висновків Верховного Суду є підставою для відмови в стягненні таких витрат, адже за таких обставин протилежна сторона належним чином не зможе скористатися своїм правом подати відповідні заперечення щодо розміру витрат.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову позивачці у стягненні витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська