ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року (повний текст рішення складено 03 червня 2024 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (далі ТОВ «УМ Факторинг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 03 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі ТОВ «Лінеура Україна») та відповідачем укладено договір № 2431411 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого відповідач отримав позику у розмірі 11900,00 грн на строк 30 днів. Кредит надано шляхом переказу на банківську картку. За користування кредитом нараховуються відсотки у розмірі 0,8 % від суми кредиту за кожен день користування знижена процентна ставка та 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка.

26 липня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «УМ Факторинг» за плату належні йому права вимоги, зокрема й до відповідача.

Оскільки відповідач не повернув своєчасно суму кредиту та не сплатив нараховані відсотки, в порушення умов договору, а також норм ЦК України, відповідач є таким, що зобов`язання за вказаним договором не виконав, а тому має повернути кредитодавцю заборгованість у розмірі 47422,00 грн, що складається з: 11900,00 грн сума тіла кредиту, 35522,00 грн заборгованість за відсотками.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач прохав суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 47422,00 грн, а також судові витрати у розмірі 6684,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року позов ТОВ «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість в сумі 47422,00 грн та судові витрати в сумі 6684,00 грн.

Позиції учасників справи

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі відповідач прохає суд скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення суми процентів за користування кредитом у розмірі 28417,20 грн та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, рішення місцевого суду в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та таким, що порушує права відповідача, як споживача послуг фінансової установи.

Відповідач зазначає, що сума у розмірі 28417,20 грн за користування кредитними коштами нарахована поза межами користування кредитом, тому є безпідставною та не підлягає задоволенню, оскільки після закінчення строку дії кредитного договору у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Наголошено, що стягнення відсотків за користування кредитними коштами у сумі 28417,20 грн здійснено за період автопролонгації кредитного договору, що суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», оскільки умови договору щодо автопролонгаціїі є несправедливими, оскільки суперечать принципу добросовісності і його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Вказано, що сума коштів у розмірі 4000,00 грн за надання правової допомоги є завищеною, неспівмірною із складністю справи та підлягає зменшенню.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу прохає суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Представник ТОВ «УМ Факторинг» зазначає, що посилання відповідача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, а частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» не діяла на час виникнення спірних правовідносин, що унеможливлює її застосування.

Також безпідставними є доводи відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які понесені позивачем під час розгляду справи місцевим судом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 47422,00 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Щодо меж перегляду рішення місцевого суду

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 стосується виключно незгоди щодо стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 28417,20 грн, а також з розміром витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи місцевим судом, то в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року в іншій частині.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 жовтня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір №2431411 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Укладення даного договору здійснювалось в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Сума кредиту за договором складає 11900,00 грн, строк кредиту 30 днів, стандартна процентна ставка - 1,99% на день, занижена - 0,80 % в день. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою складає 19004,30 грн, а з урахуванням періоду застосування заниженої процентної ставки - 14741,72 грн.

Пунктом 4.2. вказаного договору передбачено порядок автопролонгації строку кредиту.

Сторони домовились, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до пунктів 4.1.1.-4.1.6 договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту (пункт 4.2.1.).

Клієнт, підписуючи цей договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження дії договору та строку користування кредитом з закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (пункти 1.3, 4.1.5 договору) ще на 15 календарних днів (пункт 4.2.2.).

Сторони погодили, що: за користування кредитом в період автопролонгації нараховування процентів здійснюється в порядку, визначеному розділом 3 договору, за стандартною процентною ставкою y відповідності до пункту 1.5.1 договору; при застосуванні автопролонгації знижка, надана клієнту в рамках програми лояльності, анулюється та здійснюється автоматичний перерахунок процентів за користування кредитом за період, визначений пунктом 1.3 договору, за стандартною процентною ставкою (застосовується стандартна процентна ставка) та відбувається перерахунок загальної вартості кредиту. Результати таких перерахунків відображаються в особистому кабінеті (пункт 4.2.3.).

У випадку автопролонгації товариство не пізніше 4-го календарного дня після закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (пункти 1.3, 4.1.5 договору) надсилає електронний лист-повідомлення на електронну адресу клієнта та/або СМС- повідомлення на номер телефону, вказані в розділі 10 цього договору, інформуючи клієнта про новий строк користування кредитом та розмір процентної ставки за користування кредитом. Зазначена інформація відображається також в особистому кабінеті (пункт 4.2.4.).

Загальна кількість атопролонгацій за цим договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (пункт 4.2.5.) (а.с. 11-15).

26 липня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №27072023, пунктом 4.1. якого передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора після підписання ними відповідного реєстру прав вимоги (а.с. 07-08).

Згідно витягу з реєстру прав вимог №1 від 26 липня 2023 року первісний кредитор відступає новому кредитору право грошової вимоги за кредитним договором № 2431411 до ОСОБА_1 (а.с. 09).

Позиція апеляційного суду

Щодо строку кредитування

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови);

якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови);

у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови);

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 108 постанови);

можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови).

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права з урахуванням фактичних обставин справи та характеру спірних правовідносин колегія судів виходить з наступного.

Згідно пункту 1.3 договору №2431411 строк кредиту становить 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього договору.

Розділом 4 «Порядок продовження строку користування кредитом. Автопролонгація» унормовано порядок та строки автопролонгації кредиту.

Сторони домовились, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до пунктів 4.1.1.-4.1.6 договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту (пункт 4.2.1.).

Клієнт, підписуючи цей договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження дії договору та строку користування кредитом з закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (пункти 1.3, 4.1.5 договору) ще на 15 календарних днів (пункт 4.2.2.).

Сторони погодили, що: за користування кредитом в період автопролонгації нараховування процентів здійснюється в порядку, визначеному розділом 3 договору, за стандартною процентною ставкою y відповідності до пункту 1.5.1 договору; при застосуванні автопролонгації знижка, надана клієнту в рамках програми лояльності, анулюється та здійснюється автоматичний перерахунок процентів за користування кредитом за період, визначений пунктом 1.3 договору, за стандартною процентною ставкою (застосовується стандартна процентна ставка) та відбувається перерахунок загальної вартості кредиту. Результати таких перерахунків відображаються в особистому кабінеті (пункт 4.2.3.).

У випадку автопролонгації товариство не пізніше 4-го календарного дня після закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (пункти 1.3, 4.1.5 договору) надсилає електронний лист-повідомлення на електронну адресу клієнта та/або СМС- повідомлення на номер телефону, вказані в розділі 10 цього договору, інформуючи клієнта про новий строк користування кредитом та розмір процентної ставки за користування кредитом. Зазначена інформація відображається також в особистому кабінеті (пункт 4.2.4.).

Загальна кількість атопролонгацій за цим договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (пункт 4.2.5.).

За викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що у спірному випадку строк кредитування пролонгувався та максимально міг бути продовженим на 120 днів.

Зазначені обставини свідчать про те, що умовами договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2431411 від 03 жовтня 2021 року сторони передбачили порядок продовження строку договору, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про здійснення кредитодавцем нарахування процентів поза строком кредитування.

При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови договору про споживний кредит №2431411 від 03 жовтня 2021 року та має заборгованість за кредитним договором у сумі 47422,00 грн, з яких: 11900,00 грн сума тіла кредиту; 35522,00 грн заборгованість за відсотками.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий.

Щодо аргументів про несправедливість умов договору

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначалось вище, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

З урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір № 2431411 від 03 жовтня 2021 року підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими відповідач погодився, підписавши договір, і додаткових вимог щодо цих умов він не заявляв.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на момент укладення договору) забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Також частинами п`ятою, сьомою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на момент укладення договору) передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року в справі № 727/5461/23 вказав на те, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким частину сьому статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено абзацом другим і відповідно до якого у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-IX дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Тобто, відповідно до положень частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції Закону № 3498-IX продовження строку користування кредитом може здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент укладення договору, так і на момент закінчення строку кредитування, положення договору, передбачені пунктами 4.2.1-4.2.5 щодо автопролонгації, не суперечили чинній редакції частини сьомої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону № 3498-IX встановлено, що дія пункту 5 розділу I цього закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим законом.

Також відхиляючи доводи апеляційної скарги про несправедливість умов договору, колегія суддів звертає увагу на те, що вимога про визнання недійсними умов кредитного договору № 2431411 від 03 жовтня 2021 року як таких, що обмежують права споживача і є несправедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не заявлялась і не є предметом позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц зазначено, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач у поданій ним позовній заяві прохав суд, зокрема стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви було долучено: копію договору про надання правової допомоги №18/09/Юр від 18 вересня 2023 року, укладеного між адвокатом Судейкіною І.В. та клієнтом ТОВ «УМ Факторинг» в особі директора та за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором. Згідно пункту 4.1 цього договору, за правову допомогу, передбачену договором, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар), визначену актом/актами приймання-передачі наданих послуг відповідно до цього договору; копію акту приймання-передачі наданих послуг № 10 до договору №18/09/Юр про надання правової допомоги від 18 вересня 2023 року, що датований 25 вересня 2023 року, та згідно якого адвокат надав клієнту послугу щодо підготовки позовної заяви (в тому числі з вивченням матеріалів справи, судової практики та зібранням відповідних доказів) та подання позовної заяви до суду відносно ОСОБА_1 , вартість якої становить 4000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач, вказуючи на неточність переліку наданих адвокатських послуг адвокатом позивачу, а також беручи до уваги неспівмірність їх вартості зі складністю справи, прохав суд зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Отже, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності справи, ціну позову, обсяг матеріалів позовної заяви, їх значення для спору, задоволення позовних вимог у повному обсязі та відсутність конкретизації відповідача щодо неспівнірності розміру понесених витрат на юридичну допомогу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх зменшення та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесені сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

О.О. Панченко