Номер провадження: 22-ц/813/4134/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Голосова Юрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2023 року, постановленого під головуванням судді Ярема Х.С., повний текст рішення складений 28 грудня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 компенсацію заподіяної моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду у кримінальній справі №4 по обвинуваченню у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 224 та ч. 1 ст. 255 КК України у розмірі 832 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що постановою слідчого ОВД СУ ГУМВД України в Одеській області від 19.09.2007 року було порушено кримінальну справу №4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Також 23.10.2007 року було порушено кримінальні справи №6, №7, №8, 9 щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та інших невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Постановою слідчого в кримінальній справі №4 від 25.10.2007 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену.

Отже, в статусі підозрюваного у кримінальній справі №4 вона перебувала 1 місяць з 19.09.2007 року по 25.10.2007 року.

09.11.2007 року ОВС СУ ГУМВС в Одеській області порушив кримінальну справу № стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та інших невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а 14.11.2007 року порушено кримінальні справи №5 та № 6 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та інших невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 13.03.2008 року порушено кримінальну справу №/3 щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та інших невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 20.03.2008 року порушено кримінальну справу №4/4 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та інших невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 26.01.2009 року кримінальна справа щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інших невстановлених осіб виділена у кримінальну справу № 5 з підстав тривалої хвороби ОСОБА_1 та оголошення розшуку обвинуваченого ОСОБА_3 26.01.2009 року досудове слідство у кримінальній справі №5 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інших невстановлених осіб зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України (в ред. 1960).

17.10.2013 року відомості стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 190 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003770.

Отже, в статусі обвинуваченого в кримінальній справі №4 (за КПК України в ред.1960) ОСОБА_1 перебувала 72 місяці з 25.10.2007 року по 17.10.2013 року.

Ухвалою суду від 30.12.2013 року кримінальна справа №4 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за скоєння злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 224 та ч. 1 ст. 255 КК України повернута для проведення додаткового розслідування. Ухвалою апеляційного суду від 17.07.2014 року ухвала суду першої інстанції від 30.12.2013 року залишена без змін.

Матеріали кримінальної справи №4 внесені до ЄРДР за №00000845 від 12.08.2014 року за ч. 2 ст. 190 КК України.

31.10.2014 року матеріали кримінального провадження № 00000845 за ч. 2 ст. 190 КК України об`єднано з кримінальним провадженням №0003770 за ч. 4 ст. 190 КК України.

30.10.2015 року за результатами досудового розслідування слідчим СУ ГУ МВС України в Одеській області прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складів кримінальних правопорушень. Постановою заступника Генерального прокурора України від 07.07.2016 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 30.10.2015 року, а кримінальне провадження №0003770 від 18.10.2013 року відновлено.

Постановою заступника начальника відділу СУ ГУ НП в Одеській області Ревенко Г.М. від 08.05.2018 року кримінальне провадження закрито на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч. 4 ст. 190 КК України. Відомості про закриття кримінального провадження внесені до ЄРДР.

Отже, під слідством в кримінальному провадженні №0003770 ОСОБА_1 перебувала 55 місяців з 17.10.2013 року по 08.05.2018 року.

Тобто, ОСОБА_1 зазначала, що вона перебувала під слідством та судом 128 місяців: у статусі підозрюваного 1 місяць з 19.09.2007 року по 25.10.2007 року; в статусі обвинуваченого 72 місяці з 25.10.2007 року по 17.10.2013 року; під слідством 55 місяців з 17.10.2013 року по 08.05.2018 року.

Позивачка вважала, що внаслідок незаконного кримінального переслідування ОСОБА_1 їй спричинена моральна шкода, розмір якої за 128 місяців перебування під слідством та судом становить 832 000 грн., виходячи з 6 500 грн. (мінімальний розмір заробітної станом на 2022 рік).

28 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути компенсацію заподіяної моральної шкоди у розмірі 810 700 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2023року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану незаконними діями органів прокуратури в розмірі 480 836 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Голосов Ю.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення шкоди за період перебування ОСОБА_1 під слідством у кримінальному провадженні № 0003770 за нормами КПК 2012 року дійшов помилкового висновку, що після повернення справи для організації додаткового розслідування за нормами КПК 1960 року та внесення відомостей до ЄРДР вже за нормами нового КПК 2012 року у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування шкоди протягом періоду досудового розслідування за нормами КПК 2012 року, оскільки вказані висновки не ґрунтуються на положеннях КПК України та не відповідають усталеній судовій практиці Європейського суду з прав людини.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 23 квітня 2024 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 123, 124, зв.б.).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача,перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що впродовж 2007-2009 років слідчим управлінням ГУ МВС України в Одеській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальній справі №4 щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших невстановлених осіб.

Постановою старшого слідчого по ОВС СУ ГУМВС в Одеській області у кримінальній справі № 4 від 25.10.2007 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену за ч. 4 ст. 190 КК України.

З кримінальної справи № 4, 26.01.2009 року виділено кримінальну справу №5 щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та інших невстановлених осіб, за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 , ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 224 та ч. 1 ст. 255 КК України. Підставами для виділення матеріалів стало оголошення розшуку обвинуваченого ОСОБА_3 та тривала хвороба ОСОБА_1

26.01.2009 року досудове слідство у вказаній справі було зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України (в ред. 1960року).

КПК України (в ред. 1960року) втратив чинність у зв`язку з прийняттям нового КПК України, який набув чинності 20.11.2012 року.

Матеріали кримінальної справи №5 стали підставою для внесення 17.10.2013 року відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003770 за ч. 4 ст. 190 КК України, досудове розслідування в якому здійснювалося слідчим Управлінням ГУ НП в Одеській області.

Кримінальна справа № 4 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 224 та ч. 1 ст. 255 КК України 19.02.2009 року з обвинувальним висновком для розгляду по суті спрямована до суду.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30.12.2013 року кримінальна справа № 4 повернута прокурору для організації проведення додаткового розслідування. Апеляційним судом Одеської області ухвалу залишено без змін, що стало підставою для внесення 12.08.2014 року відомостей до ЄРДР за № 0000845.

Вказані кримінальні провадження 31.10.2014 року були об`єднані в одне провадження за №0003770.

За результатами досудового розслідування старшим слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області 30.10.2015 року прийняв постанову про закриття кримінального провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч. 4 ст. 190 КК України.

Постанову від 30.10.2015 року скасовано 07.07.2016 року заступником Генерального прокурора України, а кримінальне провадження № 0003770 від 18.10.2013 року відновлено.

За результатами досудового розслідування старшим заступником начальника відділу СУ ГУ НП в Одеській області 08.05.2018 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діяннях ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч. 4 ст. 190 КК України.

ОСОБА_1 підозру у кримінальному провадженні №0003770 не повідомлялось.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки була обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення за КПК в редакції 1960 року, а у зв`язку зі змінами кримінального процесуального законодавства перестала бути обвинуваченою у кримінальному провадженні, оскільки підозра ОСОБА_1 в кримінальному провадженні за новими правилами кримінального процесуального законодавства не оголошувалась.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції 11.07.2009 року), передбачалось, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1)незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2)незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникало, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті (пункт 2,3 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції 11.07.2009 року), передбачалось, що громадянинові відшкодовується, в тому числі й моральна шкода.

В зв`язку зі змінами в законодавстві, внесеними згідно із Законом № 4652-VI від 13.04.2012 року, стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» була викладена в редакції, яка передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1)незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2)незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, в даному випадку суд має застосувати правило частини 3 статті 13 Закону та визначати розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 700 грн., встановленого законом на момент ухвалення судом рішення.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді повинен зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду, в даному випадку це Одеська обласна прокуратура, що здійснювала процесуальне керівництво в даному кримінальному провадження та підтримувала державне обвинувачення в суді.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого по ОВС СУ ГУМВС в Одеській області у кримінальній справі № 4 від 25.10.2007 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену за ч. 4 ст. 190 КК України за правилами КПК в редакції 1960 року, що було на той момент підставою для застосування наслідків, передбачених ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції 11.07.2009 року). Тому її право на відшкодування моральної шкоди у разі закриття провадження в кримінальній справі вже за правилами нової редакції КПК України, не залежить від того, повідомлено їй про підозру чи ні за правилами чинного кримінального процесуального закону.

Отже, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки була обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення за КПК в редакції 1960 року і не може бути обмежена у процесуальних правах внаслідок розслідування злочину інкримінованого їй раніше за правилами зміненого процесуального законодавства.

При цьому, визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суд бере до уваги, що його початком є 25.10.2007 року (дата пред`явлення обвинувачення), що не оспорюється сторонами.

Позивач вважає, що останнім днем його перебування під слідством і судом є 08.05.2018 року (дата остаточного закриття кримінального провадження № 0003770).

Судом вірно зазначено, що хоча непред`явлення ОСОБА_1 підозри по кримінальному провадженні № 0003770, дані про яке внесені до ЄРДР 17.10.2013 року, не позбавляють її право на відшкодування моральної шкоди. Однак період з 17.10.2013 року по 08.05.2018 року не може бути врахований в даному випадку.

Так, ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами кримінального процесуального законодавства перестала бути обвинуваченою у кримінальному провадженні. Отже, негативні наслідки, які закладаються в розуміння спричинення моральної шкоди особі наявністю в цієї особи статусу обвинуваченої, перестали існувати 17.10.2013 року і не були поновлені, оскільки підозра ОСОБА_1 в кримінальному провадженні за новими правилами кримінального процесуального законодавства не оголошувалась.

Отже, суд вважає, що останнім днем періоду перебування під слідством та судом є день внесення даних до ЄРДР в кримінальному провадженні № 0003770, тобто 17.10.2013 року.

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом складає 71 місяць та 23 дні (з 25.10.2007 року по 17.10.2013 року).

Оскільки, у даному випадку строк перебування під слідством та судом становить 71 місяць та 23 дні, то розмір морального відшкодування становить 480 836 грн. (71 * 6 700 + (6 700:30)*23).

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури в розмірі 480 836 грн.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Голосова Ю.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення шкоди за період перебування ОСОБА_1 під слідством у кримінальному провадженні № 0003770 за нормами КПК 2012 року дійшов помилкового висновку, що після повернення справи для організації додаткового розслідування за нормами КПК 1960 року та внесення відомостей до ЄРДР вже за нормами нового КПК 2012 року у ОСОБА_1 не вини кло право на відшкодування шкоди протягом періоду досудового розслідування за нормами КПК 2012 року, оскільки вказані висновки не ґрунтуються на положеннях КПК України та не відповідають усталеній судовій практиці Європейського суду з прав людини, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що період перебування позивача під слідством і судом складає 71 місяць та 23 дні (з 25.10.2007 року по 17.10.2013 року), так як ОСОБА_1 у зв`язку зі змінами кримінального процесуального законодавства перестала бути обвинуваченою у кримінальному провадженні та негативні наслідки, особи статусу обвинуваченої, перестали існувати 17.10.2013 року і не були поновлені, так як підозра ОСОБА_1 в кримінальному провадженні за новими правилами кримінального процесуального законодавства не оголошувалась, а тому останнім днем періоду перебування під слідством та судом є день внесення даних до ЄРДР в кримінальному провадженні № 0003770, тобто 17.10.2013 року.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Голосова Юрія Валерійовича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 квітня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова