Справа № 515/1755/23
Провадження № 2/513/155/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Аркуша І.О., розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковпак Олександра Вікторовича до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування,

у с т а н о в и в:

26 жовтня 2023 року представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Ковпак О.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 20 грудня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю згідно запису книги погосподарського обліку № 12, особовий рахунок № НОМЕР_1 . За заявою ОСОБА_1 , Татарбунарською районною державною нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу №176/2010 від 10 червня 2010 року, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Постановою державного нотаріуса Колісник Д.Ю. від 17 жовтня 2023 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , з причин відсутності державної реєстрації права власності на успадковане майно. З мотивувальної частини постанови вбачається, що 04 червня 2010 року Татарбунарською нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу № 176/2010 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Згідно з матеріалів спадкової справи, спадкоємцем за законом є донька спадкодавця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 . 17 жовтня 2023 року до державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісник Д.Ю. надійшла заява ОСОБА_1 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_3 , що належав батькові спадкодавця ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі запису у погосподарській книзі №12, особовий рахунок НОМЕР_1 , виданої Татарбунарською міською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 29 червня 2023 року за № 254. Згідно довідки, виданої ТОВ «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 14 серпня 2023 року за №461 по реєстровим книгам будинків та домоволодінь право власності на вищевказаний будинок станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано. Згідно перевірки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутня. При цьому, ОСОБА_1 , повідомила, що документи, які посвідчують право власності померлого на зазначене нерухоме майно у неї відсутні і надати їх нотаріусу для вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом неможливо. Спадкоємець померлого ОСОБА_1 , не надала документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такі документи відсутні. За наведених вище обставин позивачці було відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 . ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» 01 серпня 2023 році на ім`я позивачки виготовлено технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 . Згідно висновку ТОВ «Імперіал-777» від 19 жовтня 2023 року експертно-грошова оцінка житлового будинку АДРЕСА_1 становить 45 561 грн. Наведені обставини позбавляють позивачку можливості у позасудовому порядку захистити свої спадкові права та належним чином оформити спадщину, що і змусило її звернутися до суду.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковпак О.В. будучи належним чином повідомленими про розгляд справи до суду не з`явилися, від представника позивача авоката ОСОБА_4 надійшла заява, в якій він позов підтримав, та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача, Татарбунарської міської ради Одеської області, надав до суду заяву відповідно до якої просив справу розглядати за його відсутності, позов визнав у повному обсязі відповідно ст. 206 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані із спадковим правом, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_3 , виданого 22 січня 2001 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, позивачка ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в родині ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 20 січня 1993 року, місце реєстрації с.Струмок, Татарбунарського району Одеської області.

ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 14 липня 2009 року Виконавчим комітетом Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 254 від 29 червня 2023 року, згідно книги погосподарського обліку № 12 особовий рахунок № 010895 за 2021-2025 роки дійсно значиться житлова будівля, яка розташована в АДРЕСА_2 і належить померлому ОСОБА_3 .

Згідно технічного паспорту за реєстраційним номером ТІ01: 1769-1081-1503-1952 від 01 серпня 2023 року, житловий будинок садибного типу під номером АДРЕСА_1 , збудований 1944 році.

Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 72631193 від 16 квітня 2024 року, позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку із відсутністю документу, що посвідчує право на об`єкт нерухомого майна.

Згідно копій погосподарських книг № 14 (1986-1990 рр.), № 16 (1983-1985 р.р.), № 19 (1980-1982 р.р.), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 голова домогосподарства, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , також за цією адресою прописані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дружина та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 донька.

Відповідно до звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперіал-777» про незалежну ринкову вартість житлового будинку загальної площею 50,7 кв.м, житловою площею 26,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , його вартість становить 45561 гривня.

17 жовтня 2023 року позивачка звернулася до Саратської державної нотаріальної контори Одеської із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. Постановою державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісник Д.Ю. від 17 жовтня 2023 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_4 , у зв`язку з відсутності правовстановлюючих документів, що є підставою для звернення до суду за захистом свого права.

Судом також була досліджена спадкова справа № 176/2010 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , з якої убачається, що 04 червня 2010 року до Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області звернулася ОСОБА_1 про прийняття спадщини після батька ОСОБА_3 . 29 березня 2011 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на спадщину за законом, а саме земельної ділянки площею 10,78 га, яка розташована на території Струмківської сільської ради, масив № НОМЕР_6 , ділянка № НОМЕР_7 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки № 22 від 21 лютого 2024 року виданої Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради, згідно книги погосподарського обліку № 12 особовий рахунок № 010895 за 2021 2025 роки, дійсно значиться житлова будівля, яка розташована в АДРЕСА_2 і належить померлому ОСОБА_3 . В будинку проживає ОСОБА_1 , 1975 року народження.

Як убачається з листа ТОВ «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» № 764 від 08 березня 2024 року, по даним БТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , не було зареєстроване.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом, відповідно до статті 1217 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Разом з тим, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За частиною 2 статті 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як вже було зазначено судом, постановою державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісник Д.Ю. від 17 жовтня 2023 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_4 , у зв`язку з відсутності правовстановлюючих документів, що є підставою для звернення до суду за захистом свого права.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України (постанова ВС від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц).

У судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визнання судом за позовом спадкоємця права власності на спадкове майно.

Як встановлено судом, у встановлений законом строк позивачка, ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийнявши, однак свідоцтво про спадщину на житловий будинок не видавалось, оскільки відсутній документ, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, тобто його право власності не визнається іншою особою, а іншого способу захисту своїх прав аніж звернення з позовом до суду у позивачки немає, тому вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Отже, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18)). У даній справі позивачем вірно визначено відповідача.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Згідно ч. 2, 4 ст. 18 Закону України, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 17 жовтня 2013 року № 868 передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація права власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення проводиться незалежно від того, чи зареєстроване право власності на житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 31 цього Закону передбачені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Відповідно до зазначеного Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.

Обставини, які входять до предмету доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (постанова Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21)).

Судом при вирішенні спору досліджені матеріали спадкової справи №176/2010 щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заяву про прийняття спадщини подала позивачка, яка на час смерті спадкодавця проживала разом з ним, та проживає на теперішній час. Крім неї інших спадкоємців не має. Дружина спадкодавця померла до відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на будинок не видавалось, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

29 березня 2011 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на спадщину за законом, а саме земельної ділянки площею 10,78 га, яка розташована на території Струмківської сільської ради, масив № НОМЕР_6 , ділянка № НОМЕР_7 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 побудований у 1944 році, що підтверджується технічним паспортом.

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ХІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності.

Відповідно до пункту 6 Інструкції, не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Отже, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради.

За таких обставин, підставою виникнення у спадкодавця права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами був сам факт збудування його з додержанням вимог зазначених правових актів, які не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

До 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення, державної реєстрації, приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що правовстановлюючий документ на спірний будинок відсутній, право власності не зареєстровано, будинок збудований у 1944 році і право власності набуто в порядку, який існував на час його будівництва, шляхом внесення запису до погосподарської книги.

Згідно книги погосподарського обліку № 12 особовий рахунок № 010895 за 2021 2025 роки, виданої Виконавчим комітетом Татарбунарської міської радою, дійсно значиться житлова будівля, яка розташована в АДРЕСА_2 і належить померлому ОСОБА_3 та після його смерті спадщина відкрилась саме на це майно.

Положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 16 березня 2020 року у справі №675/2372/16-ц (провадження № 61-29813сво18) дійшла висновку про те, щодо спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковпак Олександра Вікторовича до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з будівлями та спорудами, під номером АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 25 квітня 2024 року.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий 22 січня 2001 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, картка платника податків НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивачки: адвокат Ковпак Олександр Вікторович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2333 від 18 вересня 2012 року, адреса: 68100, м. Татарбунари, вул. Центральна, 22 а, офіс 2, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відповідач: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, 68100, , м. Татарбунари, вул. Лесі Українки, 18, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Суддя К. Ю. Рязанова