УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 334/10842/23

провадження № 61-2246ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої

діє ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 07 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3

про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та розподіл спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю

без шлюбу та розподіл спільного сумісного майна.

Також, 27 листопада 2023 року представник ОСОБА_3 адвокат

Кузнєцов Д. О. подав заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначав, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1

про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та розподіл спільного сумісного майна, а саме 3/4 частки житлового будинку

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 28267737, власником якого є відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С.

Зазначав, що ОСОБА_1 у будь-який момент може продати будинок, оскільки вже приходила до будинку з ріелтором та невідомими людьми. У позивача

є всі підстави вважати, що вона приводила потенційних покупців для огляду будинку. Вважав, що у разі невжиття заходів забезпечення позову буде неможливим у подальшому відновлення його прав у зв`язку з тим, що предмет позову буде проданий відповідачем.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд накласти арешт на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 28267737, які на праві власності належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С.,

та заборонити ОСОБА_1 вчиняти правочини щодо відчуження 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 28267737.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт із забороною на відчуження на 3/4 частки житлового будинку

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 28267737,

які на праві власності належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже, існує зв`язок між конкретним способом забезпечення позову і предметом позову, а тому вжитий захід забезпечення позову буде спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою

на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року

та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у цій справі. Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявниці строк на усунення недоліків, а саме запропоновано надати уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями відповідно до кількості учасників справи, у якій уточнити вимоги прохальної частини касаційної скарги

та викласти їх відповідно до статті 409 ЦПК України.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 05 березня 2024 року

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , надіслала уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями відповідно до кількості учасників справи,

у якій уточнила вимоги прохальної частини.

Таким чином, недоліки касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , усунуто.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів, які б прямо чи побічно доводили його відношення до ОСОБА_1 та до обставин придбання будинку, що складає предмет позову та на який накладено арешт;

- суди не врахували, що спірні відносини з питання фактичного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є суперечливими;

- суди формально надали оцінку предмету позову, при цьому не з`ясовували реальність спору щодо конкретного майна та не врахували очевидність обставин, що свідчать про відсутність спору стосовно 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 928 від 29 липня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я. С., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно

від 10 листопада 2023 року № 353907884.

Між сторонами виник спір майнового характеру, у зв`язку з чим судом відкрито відповідне цивільне провадження. При цьому у позовній заяві позивач просить

суд визнати об`єктом спільної сумісної власності сторін 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя

й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом

до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками,

які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права

чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється

для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна,

на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення

до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб

чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має

з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать

про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду

в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь

у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення

чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені,

на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов,

за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже,

при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову

не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог

є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого правильно погодився апеляційний суд, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виснував про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.

Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судових рішень, які постановлені з додержанням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить,

що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та розподіл спільного сумісного майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська