Єдиний унікальний номер судової справи: 481/2090/23
Номер провадження: 22-ц/812/1293/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - ОСОБА_1 ,

за участю: представника позивача - адвоката Глушаниці А.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Глушаницею Андрієм Леонідовичем

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року ухвалене під головуванням судді - Вжещ С.І. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяни Миколаївни, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 в інтересах якого діяв, адвокат Глушаниця А.Л. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір іпотеки укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 23 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 411.

Позов обґрунтовано тим, що 21 листопада 2018 року ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 17 000 доларів США під 5% в місяць без зазначення строку повернення про що власноруч складена та особисто підписана боргова розписка. 04 вересня 2021 року на адресу проживання ОСОБА_3 було направлено вимогу про повернення позичених грошових коштів з процентами, яку останнім було отримано 09 вересня 2021 року, що встановлено рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13.03.2023 року по справі № 481/1366/21. Таким чином, з урахуванням положень абзацу 2 частини 1 статті 1049 ЦК України, датою виникнення у ОСОБА_3 грошових зобов`язань по сплаті боргу та процентів є 10 жовтня 2021 року. Однак, після цього, ОСОБА_3 , замість виконання своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 почав ховати своє майно від можливості звернути на нього стягнення. Так, 23 вересня 2021 року ОСОБА_3 уклав договір іпотеки з ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 411. Майном, яке ОСОБА_3 передав в іпотеку, є нежитлова будівля, склад, загальною площею 287,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 є дружиною двоюрідного брата ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання зобов`язань його матір`ю - ОСОБА_5 . ОСОБА_3 протягом 30 днів уклав ряд різних договорів з метою уникнення від сплати своєї заборгованості перед ОСОБА_2 . Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 березня 2023 року, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за борговою розпискою в сумі 45 050 доларів США та судові витрати. 04 травня 2023 року приватним виконавцем Баришніковим А.Д. на підставі виконавчого листа № 481/1366/21 виданого 24 квітня 2023 року відкрито виконавче провадження № 71737024 про стягнення з ОСОБА_3 45 050 доларів США на користь ОСОБА_2 . Згідно відповіді приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 13 липня 2023 року ОСОБА_3 не має ані грошових коштів, ані транспортних засобів, ані нерухомого майна, на які можливо звернути стягнення. На теперішній час ОСОБА_3 не погасив будь-якої суми заборгованості перед ОСОБА_2 .

На думку позивача очевидним є те, що вищевказані договори вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Посилаючись на викладене та на те, що між сторонами виник спір з приводу фіктивності укладеного між відповідачами договору іпотеки, укладення якого спрямоване на шкоду кредитору, оскільки боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та визнати оспорюваний договір іпотеки недійсним у зв`язку з його фраудаторністю.

21 березня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Влащук В.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що приблизно у серпні 2021 року до ОСОБА_4 та її чоловіка - ОСОБА_6 звернулась ОСОБА_5 (рідна тітка ОСОБА_6 та мати ОСОБА_3 ), яка попросила позичити їй кошти для того щоб налагодити свої побутові умови у Республіці Польща. Вони вирішили, що можуть позичити ОСОБА_5 10 000 доларів США, але за умови наявності гарантій повернення цих коштів. Необхідність отримання гарантій була викликана тим, що ОСОБА_5 вже проживала у Республіці Польща і мала намір там залишитися. Після цього, ОСОБА_5 повідомила, що вона розмовляла з ОСОБА_3 та він, для забезпечення повернення позики, може передати належну останньому нерухомість в іпотеку. На що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 погодились надати позику ОСОБА_5 при умові, що повернення коштів буде забезпечено договором іпотеки. Ні під час обговорення умов позики та іпотеки, ні під час самого укладення договорів позики та іпотеки ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_3 не повідомляли про те, що у ОСОБА_3 вже є якісь боргові зобов`язання. 23 вересня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 408. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 266 700 грн, що на день посвідчення договору позики складало 10 000 доларів США, строком повернення боргу до 23 вересня 2026 року. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_5 не повернула ОСОБА_4 кошти отримані за договором позики. 23 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань, що виникли у ОСОБА_5 за договором позики. Позивачем не надано будь яких доказів того, що договори позики та іпотеки були укладені з порушенням вимог, вказаних у статті 203 ЦК України. Частиною 1 статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Даний спірний договір іпотеки укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

23 квітня 2024 року від третьої особи ОСОБА_5 на адресу суду надійшло письмове пояснення, у якому остання зазначила, що у серпні 2021 року вона звернулась до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з проханням позичити їй кошти, на що останні погодились позичити їй 10 000 доларів США, але за умови наявності гарантій повернення цих коштів. Нерухоме майно, яке було у її власності, не планувалось до продажу, а кошти позичались тимчасово, з наміром їх повернути. У зв`язку з тим, що власне нерухоме майно не планувалось до продажу, а умови передачі його в іпотеку не влаштовували її та ОСОБА_4 , тому вона звернулась з проханням до свого сина ОСОБА_3 , який погодився виступити іпотекодавцем, тим більше, що вона планувала повернути кошти до вересня 2026 року, і після їх повернення договір іпотеки припинив би свою дію. Їй нічого не було відомо про наявність боргу у сина - ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 . Вважає, що у задоволенні позовних вимог треба відмовити.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір іпотеки укладений фіктивно. Також до суду не надано доказів, що укладеним 23 вересня 2021 року договором іпотеки між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушено права ОСОБА_2 , оскільки відповідно до оспорюваного правочину, договору іпотеки, ОСОБА_4 не було відчужено майно. Крім того, не надано рішення суду, яким визнано недійсним договір позики від 23 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку з його фраудаторністю, оскільки договір іпотеки забезпечує вимогу іпотекодержателя, що слідує з основного договору - договору позики від 23 вересня 2021 року, який на теперішній час є дійсним, оскільки протилежного не встановлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах якого діяв адвокат Глушаниця А.Л. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано висновків Верховного Суду щодо розгляду спорів про визнання правочинів недійсності за ознаками фраудаторного правочину. Крім того, зазначає, що ознаками вчиненого відповідачами правочину як фраудаторного є те, що відповідач ОСОБА_3 не втратив контроль над переданим в іпотеку майном, договір укладено після отримання вимоги про повернення грошових коштів за договором позики, після передання майна в іпотеку у ОСОБА_3 не залишилось активів за рахунок яких можливо було б задовольнити вимоги, відповідачі мають тісні сімейні зв`язки, позика надана на п`ять років безпроцентно. Вказує, що оспорюваний правочин не відповідає критерію розумності, який передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, тобто не мало на меті добросовісне виконання відповідачем ОСОБА_3 перед позивачем, а фактично було спрямоване на зменшення платоспроможності та неможливості звернути стягнення на іпотечне майно з метою уникнення від виконання зобов`язання. До того ж, відповідачка ОСОБА_4 жодним чином не пояснила в чому була економічна обґрунтованість укладати договір іпотеки саме з ОСОБА_3 , оскільки її позичальниця - ОСОБА_5 на дату укладення договору позики мала у своїй власності більш ніж достатньо майна та могла самостійно забезпечувати своє грошове зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Влащук В.М. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання відповідачі, їх представники та третя особа - ОСОБА_5 не з`явилися, про місце й час судового розгляду повідомлені належними чином.

Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 23 вересня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 408 (т.1 а.с. 139).

За умовами вказаного договору ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 позику у розмірі 266 700 грн, що еквівалентно на момент підписання цього договору 10 000 доларів США. Строк виплати повної суми боргу до 23 вересня 2026 року.

23 вересня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №411 (т.1 а.с. 140-142).

Відповідно до умов договору, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання боржника, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, зазначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується документами, що вказані в п.1.1.1 цього Договору. Предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлова будівля, склад, загальною площею 287,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договірна вартість предмета іпотеки, визначена сторонами, становить 270 000 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 331076595 від 03.05.2023 року, встановлено, що 23.09.2021 року, внесено запис про іпотеку №44122331, відомості про суб`єктів: Іпотекодержатель: ОСОБА_4 , Іпотекодавець: ОСОБА_3 , тип об`єкта: нежитлова будівля, склад, адреса: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.11-14).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що договори вчинено з метою ухилитись від виконання судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договорів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Спір виник з приводу фіктивності укладеного між відповідачами договору іпотеки, укладення якого спрямоване на шкоду кредитору, оскільки боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами,

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності договору іпотеки. Також не надано доказів, що оспорюваним договором порушено права позивача, оскільки ОСОБА_4 не буловідчужено майно. Крім того, відсутнє рішення суду, яким визнано недійсним договір позики від 23 вересня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку з його фраудаторністю, оскільки договір іпотеки забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з основного договору - договору позики від 23 вересня 2021 року, який на теперішній час є дійсним.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», потека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» - за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 (провадження № 61-7390св22).

Необхідно розмежувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість» доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою поза конкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Як встановлено судом, заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 березня 2023 року (справа №481/1366/21) , яке набрало законної сили 14 квітня 2023 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за борговою розпискою у сумі 45 050 доларів США з яких основний борг становить 17 000 доларів США, проценти 28 050 доларів США, а також 11 350 судового збору (т. 1 а.с.23-25).

Вказаним рішення суду встановлено, що 21 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого, останній отримав у борг грошові кошти у сумі 17 000 доларів США, про що власноруч написав розписку. Позивачем 04 вересня 2021 року на відомі місця проживання та розташування об`єктів нерухомого майна відповідача були надіслані вимоги про повернення грошових коштів, які відповідачем отримані 09 вересня 2021 року. Датою виникнення у відповідача грошових зобов`язань по сплаті боргу є 10 жовтня 2021 року.

04 травня 2023 року на підставі виконавчого листа №481/1366/21, який видано 24 квітня 2024 року Новобузьким районним судом Миколаївської області, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. було винесено постанову про відкриття провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою у сумі 45 050 доларів США (т. 1 а.с.26).

Згідно відповіді приватного виконавця від 13 липня 2023 року №3936 за боржником ОСОБА_3 транспортні засоби, нерухоме майно не зареєстровано, кошти на рахунках відсутні (т. 1 а.с.28-29).

Отже, наведене свідчить, що отримавши вимогу про повернення грошових коштів 09 вересня 2023 року, відповідачем 23 вересня 2021 року було укладено договір іпотеки з ОСОБА_4 (дружиною його двоюрідного брата відповідача ОСОБА_3 ) з метою забезпечення договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (мати відповідача - ОСОБА_3 ), предметом якого є нежитлова будівля, склад, адреса: АДРЕСА_1 .

Таким чином, під час укладення договору іпотеки ОСОБА_3 був обізнаний про свій обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики ОСОБА_2 на суму основного боргу 17 000 доларів США та відсотків, тому він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення за рахунок належного йому майна.

За такого, уклавши договір іпотеки 23 вересня 2021 року зобов`язання ОСОБА_4 (яка є родичкою відповідача ОСОБА_3 ) стало пріоритетним перед зобов`язанням позивача ОСОБА_2 , оскільки іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому законом України «Про іпотеку».

При цьому матеріалами справи підтверджено, що у ОСОБА_3 відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути виконане судове рішення у справі №481/1366/21.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, матері відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на момент укладення договору позики та договору іпотеки на праві власності належала, зокрема, двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , оціночна вартість становить 1 115 281 ,25 грн. та земельні ділянки.

Висновок щодо можливості визнання недійсним правочину як фраудаторного, вчиненого до звернення із відповідним позовом до суду, у зв`язку із обізнаністю особи про її зобов`язання щодо повернення грошових коштів міститься у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №372/437/20.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного ОСОБА_3 нерухомого майна, а тому договір іпотеки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав вважати оспорюваний договір іпотеки від 23 вересня 2021 року фраудаторним правочином.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову, шляхом визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 23 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 411.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стяганню судовий збір по 1 342 грн. з кожного (2 684 грн. ((1 073,60 грн. - за подання позову + 1 610,40 грн. - за подання апеляційної скарги):2).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Глушаницею Андрієм Леонідовичем - задовольнити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяни Миколаївни, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки - задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 23 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Тетяною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за № 411.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 684 грн., з кожного по 1 342 грн.

Постанова набирає законноїсили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.