Справа №442/8038/17
Провадження №2/442/12/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом, встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

16.11.2017 позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить:

- визнати недійсним заповіт від 21.11.2001 року, складений від імені ОСОБА_3 та посвідчений секретарем виконкому Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 68.

- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , яке видане 30 листопада 2001 року виконкомом Ясенице-Сільнянської сільської ради, зареєстрованого в Дрогобицькому МЕТІ та БО за р. № 451.

- скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 15.12.2006 року державним нотаріусом Дрогобицької держаної нотаріальної контори Львівської області Бекиш В.О., зареєстрованого в реєстрі за №3420, спадкова справа №261/2002. та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 23.01.2017 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Москалик Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №45, спадкова справа №222/2017.

- встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви вказує на те, що її матері ОСОБА_4 та батьку ОСОБА_3 на підставі рішення № 38 від 11 листопада 1982 року було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . ЇЇ батьками з 1982 року по 1983 рік здійснювалось будівницво. ЇЇ мати все своє життя проживала у зазначеному будинку аж до своєї смерті. Коли вона померла в будинку залишився проживати її батько до своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати, яка заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги за ОСОБА_4 були її чоловік ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_5 та вона, які спадщину прийняли, однак, не оформили свідоцтво про право на спадщину. До складу спадкового майна входив житловий будинок по АДРЕСА_1 , який у встановленому законом порядку не зареєстрований.

Після смерті батька, а саме з 2001 року будинком користувалася вона та її рідний брат. Оскільки їх як спадкоємців було двоє, вони домовились про умовний розподіл будинку. До юридичного оформлення спадщини вони не бралися так, як непорозумінь в них не виникало. Коли вона зверталась до брата з пропозицією піти оформити спадщину, брат посилався на брак коштів, віджартовувався що хата батьківська і ніхто її не забере.

ІНФОРМАЦІЯ_3 брат раптово помер. Після смерті брата від його дружини вона дізналась про те, що в 2006 році її брат оформив право власності на вказаний будинок.

Спадковим майном є право на забудову домогосподарства по АДРЕСА_1 , яке згідно обліку сільради відносилось до категорії робочого типу і таке було спільною сумісною власністю подружжя її батьків, що належало їм порівну відповідно по 1/2 частині.

В 2017 році під час розгляду справи № 442/8038/17-ц в Дрогобицькому міськрайонному суді вона дізналася про те, що її батьком було складено заповіт. Даний заповіт посвідчений секретарем виконкому Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 68. Вважає, що даний заповіт за своєю формою та змістом не відповідає вимогам Закону.

Заповідач ОСОБА_3 переніс ішемічний інсульт (гостру недостатність мозкового кровообігу), страждав на енцефалопатію з аміостатичним синдромом.

Таким чином вважає, що є наявність порушення вимог ч.2 ст.1248 та ч.2 ст. 1243 ЦК України при посвідченні оспорюваного заповіту, оскільки у тексті заповіту зазначено те, що заповідач не прочитав особисто вголос текст заповіту, виготовлений на його прохання секретарем сільської ради. Свідки при посвідченні заповіту не були присутні.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Попів-Кішко Р.Й. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задоволити. Позивачка вказала, що ОСОБА_3 мав поганий стан здоров`я та не мав наміру складати заповіт на користь свого сина, оскільки вона з братом проживала у батьківській хаті і вони мали усну домовленість, що будинок буде належати їм разом. Вона фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки проживала у спірному будинку, однак не оформила її, оскільки будинок у встановлено законом порядку не був зареєстрований. Також вказала, що не здійснила оплату вартості почеркознавчої експертизи, оскільки вважає, що така нею сплачена при призначенні первинної експертизи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти визнання заповіту недійсним та просила відмовити в задоволені позову за безпідставністю.

Від Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, правонаступником якої є Бориславська міська рада, надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника. Щодо задоволення позову, покладається на думку суду.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 .

Згідно Свідоцтва № НОМЕР_3 про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, ОСОБА_3 було надано земельну ділянку на підставі рішення Ясенице-Сільнянської сільської ради від 11.11.1982 та дозвіл на забудову на підставі рішення виконкому Дрогобицької районної Ради.

Як вбачається з заповіту, посвідченого 21.11.2001 секретарем виконкому Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті, усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, все, що належть йому на день смерті, заповів своєму синові ОСОБА_5 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 15.12.2006 державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Бекиш В.О., ОСОБА_5 став власником житлового будинку на АДРЕСА_1 .

З Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.01.2018 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., встановлено, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме житлового будинку на АДРЕСА_1 є його дружина ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241,1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, як роз`яснено у пунктах 4,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215,216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів того, що ОСОБА_3 був недієздатним чи обмежено дієздатним, позивачем не надано, також відсутні будь-які підстави вважати, що оспорюваний заповіт він не підписував та він не відповідав волі заповідача на момент укладення.

Витяг з медичної карти стаціонарного хворого та медичні карти ОСОБА_3 для суду не мають заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів і доводів сторін в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки належними та допустимими доказами факт перебування ОСОБА_3 на час складання заповіту у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, не підтверджено позивачем, що відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем не спростовано, що саме ОСОБА_3 ставив підпис в спірному заповіті. У справі призначалась судово-технічна експертиза, за результатами якої складено висновок експерта №1037 від 05.06.2023 в якому вказано, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Підпис» у Заповіті, посвідченому 21.11.2001 секретарем виконкому Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, виконаний без попередньої технічної підготовки, ознаки застосування технічних засобів при виконанні даного підпису відсутні.

За клопотанням позивача судом призначалась почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання: «Чи виконаний рукописний підпис від імені заповідача в заповіті від 21.11.2001 року, посвідченого секретарем виконкому Ясенице-Сільнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, зареєстрований в реєстрі за №68 від імені ОСОБА_3 особисто ним, чи іншою особою?», однак така повернута без виконання, оскільки позивачем не було сплачено вартість проведення експертизи згідно наданого рахунку.

Отже позивачем не доведено відсутність волевиявлення спадкодавця на складання заповіту.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову у цілому відсутні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову позову ОСОБА_1 до Бориславської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та законом, встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно відмовити..

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.04.2024.

Суддя Хомик А.П.