КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7541/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

установив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 09 серпня 2017 року між ним (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) було укладено договір №09082017/1 про надання виконавцем комплексу рекламних та консультаційних послуг по організації торгівлі товарами через онлайн-платформу Amazon (відповідно до п. 2.1 договору).

Згідно з п. 4.2 п.п. 4.1.1 замовник сплачує гривневий еквівалент 20000 доларів США, що на дату укладення договору складало 514600 грн.

Відповідно до квитанції від 14 серпня 2017 року ним було сплачено 514600 грн. відповідно до умов договору виконавцеві.

Таким чином, кожна із сторін, уклавши договір, взяла на себе зобов`язання, а саме: він оплатити послуги, а відповідач їх надати в порядку та на умовах, визначених вказаним договором.

У зв`язку з невиконанням виконавцем умов договору, він неодноразово звертався до виконавця і відповідно до п. 15.2 договору сторонами було укладено 10 жовтня 2018 року додаткову угоду №2, яка є невід`ємною частиною договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року про домовленість спільного розірвання договору з поверненням виконавцем сплачених ним, як замовником коштів у сумі 514600 грн.

У п. 2 додаткової угоди №2 зазначено, що сторони підтверджують, що у володінні виконавця залишились грошові кошти, перераховані ним, як замовником у сумі гривневого еквіваленту 20000 доларів США.

Оплата відбувалась по офіційному курсу гривні до долару США, встановленому НБУ на р/р замовника на день оплати.

П. 3 додаткової угоди №2 ця сума є кінцевою і узгодженою сторонами до повернення, на неї не нараховуються проценти, пеня, штрафні санкції або інші нарахування за умови виконання п. 3 цієї додаткової угоди №2.

У разі прострочення оплати платежу виконавець сплачує пеню у розмірі 3% у місяць на суму заборгованості прострочення за весь період з дати підписання додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року.

22 січня 2020 року він звернувся із листом до відповідача з проханням повернути грошові кошти та вказував повторно реквізити, тобто він намагався вирішити спір у позасудовому порядку.

Оскільки відповідач не виконує умови додаткової угоди №2, то він звернувся до суду із позовною заявою про стягнення коштів.

Просив суд, стягнути на його користь із ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 514600 грн., пеню у розмірі 3% у місяць, тобто станом на 09 серпня 2020 року (з 10 жовтня 2018 року по 09 серпня 2020 року) 339636 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 46144,82 грн. та інфляційні втрати 116190, 30 грн.

Всього: 1016571,12 грн.

Стягнути на його користь із ФОП ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 504600 грн., пеню у розмірі 3% у місяць, тобто станом на 09 серпня 2020 року (з 10 жовтня 2018 року по 09 серпня 2020 року) 338180,60 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 15342,12 грн. та інфляційні втрати 12226,63 грн., всього: 870349,35 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції в частині початку строку, періоду нарахування та стягнення пені, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконними та необґрунтованими, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в п. 3 додаткової угоди №2 від 10 серпня 2018 року до договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року зазначено: сторони домовились, що вказана в п.2 сума (20000 доларів США - як правильно визначено судом першої інстанції 504600 грн.) буде повернута замовнику не пізніше 31 липня 2019 року.

Відповідно до п. 4 додаткової угоди - вказана в п. 2 сума (504600 грн.) являється остаточною, на неї не нараховуються відсотки, пеня, штрафи, та інші нарахування при умові виконання п. 3 даної угоди, строк повернення не пізніше 31 липня 2019 року.

Враховуючи положення п.п. 2 та 3 вищезазначеної додаткової угоди, вважає, що з моменту укладення додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року до договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року, а саме: з 10 жовтня 2018 року по 31 липня 2019 року (кінцева дата повернення боргу) він має право користуватись грошовими коштами позивача без нарахування відсотків, пені, штрафів та інших нарахувань і тільки з 31 липня 2019 позивач має право на стягнення пені по 09 серпня 2021 року.

Таким чином, зазначає, що строк нарахування пені починається не з дати укладання додаткової угоди (10 жовтня 2018 року), а саме з дня невиконання грошового зобов`язання - 31 липня 2019 року, тому строк нарахування пені починається з 01 серпня 2019 року, а не з 10 жовтня 2018 року.

Просив суд, частково скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року та ухвалите в частині стягнення пені нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_2 пеню в сумі 92628 грн.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до п. 4 додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року вказана в п.2 сума є остаточно узгодженою сторонами для повернення, на неї не нараховуються відсотки, пеня, штрафи та інші нарахування за умови виконання п. 3 даної угоди.

У разі прострочення виплати платежу, виконавець оплачує пеню в розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, прострочення за весь період з дати підписання даної угоди.

Таким чином, оскільки виконавцем не виконані умови п. 3 додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року, грошові кошти не повернуті у строк до 31 липня 2019 року, виконавець за умовами додаткової угоди №2 зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, починаючи з 10 жовтня 2018 року.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір №09082017/1, відповідно до п. 2.1 якого виконавець зобов`язується надати замовнику комплекс рекламних і консультаційних послуг з організації торгівлі товарами через онлайн-платформу Amazon, а замовник зобов`язується оплатити послуги виконавця в строк і на умовах, визначених в договорі.

Відповідно до п. 2.5 договору ціллю надання послуг є організація торгівлі товарами через онлайн-платформу Amazon виконавцем від імені і в інтересах замовника до моменту, коли сума повернення інвестицій стане рівна сумі інвестицій (або буде перевищувати суму інвестицій).

Відповідно до п. 3.1 договору послуги, передбачені в п. 2.1 договору повинні бути надані протягом 18 місяців з моменту надходження на склад Amazon всіх товарів, необхідних (узгоджених) для надання послуг. В будь-якому випадку, строк надання послуг, вказаний у цьому пункті, починає свій відлік не пізніше, ніж через 4 місяці після підписання договору, з урахуванням положень п. 10.3.2 договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що винагорода виконавця за надання послуг складає гривневий еквівалент 20000 доларів США, що на дату укладання договору складає 514600 грн. за офіційним курсом гривні до долара США, визначеному НБУ.

Пунктом 4.2 договору закріплено, що оплата винагороди виконавця здійснюється наступним чином:

4.1.1. гривневий еквівалент 20000 доларів США, що на дату укладення договору складає 514600 грн. за офіційним курсом гривні до долара США, встановленому НБУ оплачується протягом 3-х робочих днів з моменту підписання договору;

4.1.2. всі платежі по цьому договору відбуваються в гривні; для визначення суми, яка підлягає оплаті використовується офіційний курс гривні до долара США на дату здійснення оплати, якщо інше окремо не обговорено сторонами, то платежі здійснюються в безготівковій формі, банківським переказом на рахунок, вказаний в договорі;

4.1.3. у випадку, якщо відповідно до умов договору сума винагороди змінюється в ході надання послуг, останній платіж повинен бути здійснений до моменту закінчення надання послуг, а його розмір (в доларах США) корегується на відповідну суму зміни розміру винагороди.

Пунктом 15.1 договору визначено, що договір вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами всіх своїх зобов`язань по договору.

Пунктом 15.2 договору визначено, що дія даного договору може бути припинена за взаємною згодою сторін шляхом укладання відповідної додаткової угоди до договору.

09 серпня 2017 року сторонами було підписано додаток №1 до договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року, в якому сторони узгодили складові послуг і результати їх надання.

Згідно з дублікатом квитанції №P24A272871555A29308 від 14 серпня 2017 року ОСОБА_2 було переказано 514600 грн. ОСОБА_1 , призначення платежу: за консультаційні і рекламні послуги відповідно до договору 09082017/1 від 09 серпня 2017 року Пл-к: ОСОБА_2 #P24A272871555A29308.

10 жовтня 2018 року сторони підписали додаткову угоду №2 до договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року, відповідно до п. 1 якої: в зв`язку з обставинами, які склались, сторони дійшли до угоди про припинення виконання договору №09082017/1 від 09 серпня 2017 року в частині досягнення результатів договору п. 2 (предмет договору). Договір не розривається і є правомочним до вирішення фінансових зобов`язань виконавця перед замовником відповідно до п. 2, п. 3, п. 4.

Пунктом 2 додаткової угоди №2 визначено, що сторони підтверджують, що у володінні виконавця залишились грошові кошти, перераховані замовником в сумі гривневого еквівалента 20000 доларів США. Оплата відбувається за офіційним курсом гривні до долара США, встановленому НБУ на р/рахунок замовника на день оплати.

Пунктом 3 додаткової угоди №2 передбачено, що сторони домовились, що вказана в п. 2 сума даної угоди, буде повернута замовнику не пізніше 31 липня 2019 року.

Пунктом 4 додаткової угоди №2 визначено, що вказана в п. 2 сума є остаточно узгодженою сторонами для повернення, на неї не нараховуються відсотки, пеня, штрафи і інші нарахування за умови виконання п. 3 даної угоди. У випадку прострочення платежу, виконавець виплачує пеню в розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, прострочення за весь період з дати підписання даної угоди.

22 січня 2020 ОСОБА_2 звернувся з листом до ФОП ОСОБА_1 , в якому просив повернути кошти у сумі 514600 грн. у зв`язку з невиконанням умов договору.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 відповідно до платіжного доручення №434 від 24 січня 2020 року сплатив 10000 грн., призначення платежу: часткове повернення коштів відповідно до листа від 22 січня 2020 року, згідно платіжного доручення №H0814TUG1E від 14 серпня 2017 року.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача у розмірі 504600 грн. сторонами не оскаржено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що виконавцем не виконані умови п. 3 додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року, грошові кошти не повернуті у строк до 31 липня 2019 року, а тому виконавець за умовами додаткової угоди №2 зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, починаючи з 10 жовтня 2018 року.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ).

У відповідності до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щоумови додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року належним чином не виконані, грошові кошти позивачу не повернуті у повному обсязі, а тому стягнення на користь ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 пені в розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, простроченої за весь період з дати підписання даної угоди є обґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 р. у справі №758/1303/15-ц.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 р. у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що строк нарахування пені починається не з дати укладання додаткової угоди (10 жовтня 2018 року), а саме з дня невиконання грошового зобов`язання - 31 липня 2019 року, тому строк нарахування пені починається з 01 серпня 2019 року, оскільки п. 4 додаткової угоди №2 визначено, що вказана в п. 2 сума є остаточно узгодженою сторонами для повернення, на неї не нараховуються відсотки, пеня, штрафи і інші нарахування за умови виконання п. 3 даної угоди. У випадку прострочення платежу, виконавець виплачує пеню в розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, прострочення за весь період з дати підписання даної угоди.

Таким чином, колегія суддів наголошує, що нарахування пені у розмірі 3% в місяць на суму заборгованості здійснюється з дати підписання додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року.

Отже, виконавцем не виконані умови п. 3 додаткової угоди №2 від 10 жовтня 2018 року, грошові кошти не повернуті у строк до 31 липня 2019 року, а тому, виконавець за умовами додаткової угоди №2 зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 3% в місяць на суму заборгованості, починаючи з 10 жовтня 2018 року.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана