КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/139/17 Головуючий у І інстанції - Усатова І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3184/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року

у справі за позовом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання договору найму житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку, виселення та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

установив:

У січні 2017 року Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання договору найму житлового приміщення та визнання осіб такими, що втратили право проживання у гуртожитку, виселення та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначило, що рішенням житлово-побутової комісії Господарського управління Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до протоколу від 14 травня 1997 року, співробітнику міліції ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 надано кімнату НОМЕР_2 у відомчому гуртожитку МВС в місті АДРЕСА_4.

Назву АДРЕСА_4 рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2014 року №373/373 перейменовано на «АДРЕСА_4», а будівлю зазначеного гуртожитку відповідно до наказу МВС від 28 грудня 2015 року №1788 «Про передачу гуртожитків» передано на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ Україна», яка на сьогоднішніх час здійснює його утримання та експлуатацію, надає житлово- комунальні послуги мешканцям.

На підставі дозволу житлово-побутової комісії, ОСОБА_1 був виданий спеціальний ордер «Вселительная» на поселення до гуртожитку разом з дружиною ОСОБА_2 .

Зазначило, що через деякий час після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки відповідачів - ОСОБА_5 , а також ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_4 , відповідачі вселили дітей до себе в кімнату № НОМЕР_1 , як неповнолітніх, без його дозволу.

Зазначило, що у зв`язку з отриманням в користування кімнати в гуртожитку між ОСОБА_1 та Житлово-комунальним відділом МВС України 10 квітня 2000 року був укладений договір найму №47 житлового приміщення в гуртожитку, але відповідачі більш, як півроку фактично не проживають в гуртожитку, свої речі не вивезли, самовільно замінили замок вхідних дверей, ключ від них не надали.

ОСОБА_1 з яким був укладений договір найму, надавались житлово-комунальні послуги, а саме: забезпечення холодною та гарячою водою, водовідведення гарячої води, забезпечення газом та електроенергією, опалення кімнати гуртожитку, утримання будинку та прибудинкової території, але за період з 01 березня 2016 року по 01 грудня 2016 року він не сплатив за них і як наслідок виник борг у сумі 5129,48 грн.

Вказано, що він є правонаступником прав і обов`язків Житлово-комунального відділу МВС України, щодо договору найму, оскільки відомчий гуртожиток МВС в місті Києві по вул. Преображенській, 24 на підставі наказу МВС від 28 грудня 2015 року «Про передачу гуртожитків» передано на його баланс.

Відповідно до п. 7 ч. 2 розділу II Положення про комісію МВС з розподілу житлової площі в гуртожитках, затвердженого наказом МВС від 01 лютого 2016 року №66 на відділ обслуговування гуртожитків ДУ «ЦОП МВС України» покладено обов`язок видавати спеціальний ордер, який є єдиною підставою на вселення.

Відповідно до ч. 1 розділу II Положення про гуртожитки затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року №84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення.

Відповідно до п. 1 Розділу IV Положення про ДУ «ЦОП МВС України», затвердженого наказом МВС від 25 вересня 2007 року №355 (у редакції наказу МВС від 11 грудня 2015 року №1566) предметом діяльності позивача є належне утримання та обслуговування майна, що перебуває в користуванні МВС та ДУ «ЦОП МВС України», а також відповідно до підпункту 1, пункту 2 розділу IV одним із основних його завдань є утримання, організація комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення гуртожитків. Враховуючи зазначене, позивач є законним володільцем отриманого на баланс гуртожитку та має право видавати ордери та укладати договори найму жилих приміщень в гуртожитках, отже є правонаступником прав і обов`язків по договору найму.

Посилається, що на час прийняття рішення житлово-побутовою комісією, щодо надання ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 кімнати в гуртожитку він проходив службу в органах внутрішніх справ, був працівником міліції, але згодом 29 лютого 2008 року звільнився з ОВС, тому договір найму підлягає розірванню також на підставі п. 10.6. договору найму в зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . ОСОБА_4 не перебували у трудових відносинах з МВС та не отримували окремого дозволу житлово-побутової комісії на вселення в гуртожиток, а є членами сім`ї ОСОБА_1 , їх право на проживання в гуртожитку є похідним від права ОСОБА_1 , тому він втратив право подальшого проживання в ньому разом з членами своєї сім`ї. Отже, визнавши ОСОБА_1 таким, що втратив право на проживання, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 також підлягають виселенню з гуртожитку.

Зазначило, що ОСОБА_1 разом із родиною у кімнаті НОМЕР_2 відомчого гуртожитку фактично не проживають на час подання позовної заяви до суду більш ніж півроку, що підтверджується актами комісії ДУ «ЦОП МВС України» про результати перевірки проживання мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Не проживання відповідачів у відомчому гуртожитку більш ніж шість місяців є також підставою визнання їх такими, що втратили право проживати у відомчому гуртожитку з виселенням.

Також вказало, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у відомчому гуртожитку МВС за адресою: АДРЕСА_1 , постійно не проживають та не зареєстровані, а згідно довідки «Форма 3» виданої з місця проживання та відмітки у паспорті зареєстровані з 19 січня 2011 року за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 мають у спільній приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того у відповідачів є заборгованість по оплаті комунальних послуг більш 6 місяців, що відповідно до пунктів 4,6 та 10.6. договору найму, п. 1 ч. 2 ст. 825 Цивільного кодексу України є також підставою для його розірвання.

Відповідно до підпункту 5 п. 3 розділу IV Положення про ДУ «ЦОП МВС України», затвердженого наказом МВС від 25 вересня 2007 року №355 (у редакції наказу МВС від 11 грудня 2015 року №1566) позивач веде облік внесення особами відповідної плати (відшкодування) з проживання в гуртожитках, а також відповідно до підпункту 1, п. 2 розділу IV одним із основних його завдань є утримання, організація комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення гуртожитків.

ОСОБА_1 відповідно до п. 4.6. розділу 4 договору найму зобов`язаний своєчасно сплачувати комунальні послуги.

Враховуючи вищенаведене, просило суд, розірвати договір найму житлового приміщення в гуртожитку, укладеного 10 квітня 2000 року між ОСОБА_1 та Житлово-комунальним відділом МВС України №47.

Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що втратили право проживати у відомчому гуртожитку МВС за адресою: АДРЕСА_4 та виселити їх з кімнати НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 5129,48 грн. та судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Розірвано договір №47 про користування житловим приміщенням в гуртожитку МВС України, укладений 10 квітня 2000 року між Житлово-комунальним відділом МВС України в особі начальника ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_2 у відомчому гуртожитку МВС України за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до наказу МВС України від 22 лютого 2008 року №365 о/с наказом ГУМВС України в м. Києві від 29 лютого 2008 року №189 о/с він відряджений до Управління державної охорони України для подальшого проходження служби.

Тобто, він не звільнявся з органів внутрішніх справ, а був лише відряджений в інший державний орган.

Вказує, що суд першої інстанції проігнорував вимоги Житлового кодексу України, не врахував строк проходження ним служби в органах внутрішніх справ та безпідставно послався на вимоги ст. 132 ЖК України, згідно якої особу може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Просив суд, скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог про виселення відмовити.

На вказану апеляційну скаргу Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що згідно листа ГУНП в м. Києві від 04 липня 2016 року №2629вх/125/26/01-2016 ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01 серпня 1992 року по 29 лютого 2008 року.

В МВС ОСОБА_1 проходив службу, як атестований працівник із спеціальним званням.

Після 29 лютого 2008 року трудові відносини між ОСОБА_1 та МВС припинились.

Формулювання «відряджений» використано у значенні переводу до іншого держаного органу, оскільки в таких ситуаціях спеціальне звання застосовується за новим місцем проходження служби, зокрема в Управлінні державної охорони України.

В листі відсутня інформація, що ОСОБА_1 був прикомандирований до Управління державної охорони України із залишенням на службі в МВС.

Таким чином, останнім днем проходження служби відповідачем в МВС є 29 лютого 2008 року.

Наголошує, що розірвання договору найму та відсутність реєстрації у спірному гуртожитку МВС позбавляє права відповідачів в подальшому протиправно утримувати у володінні та користуванні кімнатою № НОМЕР_1 , а наявність довідки «Форма 3» підтверджує наявність жилої площі для проживання в іншому гуртожитку.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» - Слободенюк О.Б. заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з положенням про державну установу «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» основним завданням Центру є, зокрема, утримання гуртожитків, що знаходяться в користуванні МВС та Центру.

Рішенням житлово-побутової комісії Господарського управління Міністерства внутрішніх справ України відповідно до протоколу від 14 травня 1997 року №9 співробітнику міліції ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 надано кімнату НОМЕР_2 у відомчому гуртожитку МВС в місті АДРЕСА_4.

Назву АДРЕСА_4 рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2014 року №373/373 перейменовано на «АДРЕСА_4», а будівлю зазначеного гуртожитку відповідно до наказу МВС від 28 грудня 2015 року №1788 «Про передачу гуртожитків» передано на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ Україна», яка на сьогоднішніх час здійснює його утримання та експлуатацію, надає житлово - комунальні послуги мешканцям.

На підставі дозволу житлово-побутової комісії ОСОБА_1 був виданий спеціальний ордер «Вселительная» на поселення до гуртожитку разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 .

Встановлено, що відповідачами було вселено дітей: дочку ОСОБА_5 , а також сина ОСОБА_4 .

У зв`язку з отриманням в користування кімнати в гуртожитку між ОСОБА_1 та Житлово-комунальним відділом МВС України 10 квітня 2000 року був укладений договір найму №47 житлового приміщення в гуртожитку.

За умовами зазначеного договору, розпорядник передає, а наймач приймає у порядку та на умовах передбачених цим Договором, в строкове платне користування житлове приміщення (кімната) АДРЕСА_5 загальною площею 21,4 кв.м. Разом з наймачем в приміщенні мають право мешкати три особи, приміщення надано на підставі протоколу №09 від 14 травня 1997 року.

Як передбачено умовами договору, договір діє з 10 квітня 2000 року до 10 квітня 2001 року строком на один рік.

У той же час п.10.4 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця. Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

З довідки №2629вх/125/26/01-2016 від 04 липня 2016 року, вбачається, що згідно облікових даних управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 в списках особового складу не значиться, ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01 серпня 1992 року по 29 лютого 2008 року.

Відповідно до наказу МВС України від 22 лютого 2008 року № 365 о/с наказом ГУМВС України в місті Києві від 29 лютого 2008 року № 189 о/с ОСОБА_1 відряджений до Управління державної охорони України для подальшого проходження служби.

Згідно п.4.9 у разі звільнення наймача з системи органів внутрішніх справ наймача протягом місяця повинен звільнити займане ним приміщення без права продовження проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані з 19 січня 2011 року за адресою : АДРЕСА_2 .

Як передбачено умовами п.10.6 Договору, дія договору припиняється внаслідок: закінчення строку на який його було укладено; звільнення наймача з системи органів внутрішніх справ; невиконання або неналежне виконання умов Договору; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; загибелі об`єкту договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звільнився з МВС України, що є підставою для розірвання договору найму, не проживає в гуртожитку, не має зареєстрованим місце проживання в спірному гуртожитку, є зареєстрованим за іншою адресою, а відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_4 в інтересах якого діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровані за іншою адресою, а тому наявні законні підстави для розірвання договору найму та виселення відповідачів зі спірного приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_4 .

Щодо вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням, то суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана вимога не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає задоволенню.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Радою Міністрів Української РСР№208 від 03 червня 1986 року.

Пунктом 6 Примірного положення про гуртожиток встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 разом із членами сім`ї вселився до кімнати № НОМЕР_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі дозволу житлово-побутової комісії та йому було видано спеціальний ордер «Вселительная».

Проте, згідно із частинами другою, третьою ст. 132 ЖК УРСР, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини 3 статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 132 ЖК України визначено, що осіб перелічених в ст. 125 ЖК України не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і ІІ груп, осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Таким чином, положення ст. 132 ЖК Української РСР, відповідно до яких припинення трудових правовідносин, за виключенням окремих випадків, є підставою для виселення особи з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Відповідно до довідки № 2629вх/125/26/01-2016 від 04 липня 2016 року, вбачається, що згідно облікових даних управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 в списках особового складу не значиться, ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01 серпня 1992 року по 29 лютого 2008 року.

Відповідно до наказу МВС України від 22 лютого 2008 року № 365 о/с наказом ГУМВС України в місті Києві від 29 лютого 2008 року № 189 о/с ОСОБА_1 відряджений до Управління державної охорони України для подальшого проходження служби.

Таким чином, трудові відносити між ОСОБА_1 та МВС України припинені.

З наявних в справі матеріалів, слідує, що до осіб, перелічених в ст. 125 ЖК України, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, ОСОБА_1 не відноситься.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Враховуючи позицію Верховного Суду, варто зазначити, що гуртожиток надається працівнику тимчасово, на час трудових відносин. Після їх припинення гуртожиток має бути повернений роботодавцю для надання можливості проживання там іншим працівникам / студентам. Відтак, виселення особи з гуртожитку після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача, суд зауважує, що існують інші працівники та/або студенти, які можуть претендувати на заселення у гуртожиток.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачі не зареєстровані у відомчому гуртожитку МВС за адресою: АДРЕСА_6 , а згідно довідки «Форма 3» виданої з місця проживання та відмітки у паспорті зареєстровані з 19 січня 2011 року за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 мають у спільній приватній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

За таких обставин, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи принцип змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що виселення відповідача із спірної житлової кімнати в гуртожитку не становить для останнього надмірний тягар, є необхідним для забезпечення у встановленому законом порядку реалізації житлових прав інших громадян, що працюють чи навчаються в закладі, є співрозмірним вказаній меті та становитиме розумний баланс між інтересами особи та суспільства, відтак, не становитиме невиправданого втручання у його право на повагу до житла.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба