КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/22580/23

номер провадження 22-ц/824/9425/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року /суддя Цимбал І.К./

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 54 635,44 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці, відповідач зобов`язалася щомісячно оплачувати вартість наданих позивачем послуг, однак ОСОБА_1 не виконує зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість в розмір 54 635,44 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» заборгованість за договором у розмірі 34 593 грн., інфляційні втрати в розмірі 15 043 грн. 48 коп., 3% річних в розмірі 3 022 грн. 26 коп., пеню в розмірі 1 976 грн. 70 коп., судовий збір в розмірі 2 684 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., а всього стягнуто 62 319 грн. 44 коп. /а.с. 49-51/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що вона не надавала згоди на зміну вартості послуг, яка узгоджена договором від 01.04.2007 р. у розмірі 195 грн на місяць. За весь період дії договору, відповідач не надавав їй жодних доказів понесених витрат на утримання та експлуатацію автостоянки, сплату комунальних платежів, також відсутні докази укладення договорів з постачальниками комунальних послуг. Отже, відповідачем, всупереч умовам законодавства, були внесені до договору зміни в односторонньому порядку. Тексти додаткових угод, не підписані сторонами, не свідчать про її погодження на зміну ціни. Також наголошувала, що до розрахунку заборгованості було включено період, за який вже стягувалось за рішенням суду, а саме з січня 2015 р. по січень 2018 р. /справа №753/1837/18/ Також вказувала, що відповідно до листа позивача від 02.06.2020 р., за умови сплати заборгованості у розмірі 13 267 грн, заборгованість по квітень 2020 р. включно буде вважатись погашеною, нею було внесено плату, отже, станом на дату подання позову за період з січня 2016 р. по жовтень 2023 р. її заборгованість була відсутня. Крім того, наголошувала на пропуску строку позовної давності. Позов було подано 08.12.2023 р., перебіг позовної давності перервався шляхом сплати боргу 05.06.2020 р. та закінчився 05.06.2023 р. до основної вимоги і до додаткових. Отже просила також відмовити у зв`язку з закінченням строків позовної давності. Також просила вирішити питання судових витрат - стягнути 4026 грн судового збору та 10500 грн витрат на правничу допомогу.

Представник ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» Кушнір Т.П. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її вимог. Вказував, що власність зобов`язує, власник зобов`язаний нести витрати на утримання майна. Тариф за утримання машиномісця у паркінгу змінювався, його ціна доведена до власників - відповідачці неодноразово направлялись додаткові угоди на погодження тарифів. Жодних заперечень не висловлено, відповідачка продовжує користуватись паркінгом, додаткові угоди не підписувала. Також з метою спростування відсутності договорів по утримання паркінгу, долучив до відзиву договори з підрядниками, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки таких доводів відповідачка не висувала. Щодо рішення суду за період з січня 2015 року по січень 2018 року, зазначив, що теперішнє керівництво не було обізнано про його наявність. Щодо строків позовної давності, вказував, що такі строки продовжуються на строк дії карантину з 12.03.2020 р. по 01.07.2023 р., спричиненого коронавірусною хворобою. Отже на момент подачі позову, строк не сплинув.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 01.04.2007 між ОСОБА_1 та ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», було укладено договір №01-04-23Н/СР14 про надання послуг обслуговування і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території, відповідно до умов якого позивач надає послуги по зберіганню транспортного засобу відповідача на території підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач приймає на обслуговування місце № НОМЕР_1 , сплачує позивачу плату за отриманні послуги на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 4.4. Договору, на момент підписання даного договору сума однієї частки (одного місця) власника у витратах по утриманню та обслуговуванню стоянки на місяць складає 195 грн.

Згідно розрахунку витрат по утриманню та експлуатації стоянки з 01.09.2023 року діяв тариф у розмірі 670 грн., щомісячно за одне машиномісце.

Позивачем неодноразово надсилались відповідачу Додаткові угоди до Договору №1-04-23Н/СР14 від 01.04.2007 про зміну тарифу, однак відповідачем не було підписано дані угоди, як і не надано заперечень щодо їх розміру, а відтак своїми діями ОСОБА_1 погодилася на запропоновані позивачем умови.

Частково задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції керувався нормами ст. 638 ЦК України якою передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати платежів за договором порушує право позивача на своєчасне отримання плати за надані послуги.

Оскільки відповідач припинила виконання зобов`язань в односторонньому порядку, що потягло в цілому невиконання умов договору, то позивач має всі правові підстави вимагати стягнення заборгованості в судовому порядку.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. А згідно з ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 5.3. Договору при затримці оплати послуг виконавця та своєї частки у витратах по утриманню й експлуатації стоянки на строк більше 10 днів власник виплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконує взяті зобов`язання, у зв`язку з чим, у неї виникла заборгованість за період з 01.06.2016 по 01.11.2023, яка станом на 01.11.2023 становить 34 593 грн.

Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню з відповідача становить 15 043, 48 грн. - інфляційної складової боргу та 3 022, 26 грн. - трьох відсотків річних.

Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції також дійшов висновку, що сума штрафу, яка підлягає стягненню становить 1 976,70 грн.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, ОСОБА_1 не брала участі у справі.

Звертаючись з апеляційною скаргою, наголошувала на строках позовної давності, наявному рішенню суду про стягнення боргу за період з січня 2015 р. по січень 2018 р. та сплаті боргу.

Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2019 р. стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» заборгованість у розмірі 9763 грн. 33 коп. за період з січня 2015 р. по січень 2018 р.

Також встановлено, що на пропозицію ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» від 02.06.2020 р., ОСОБА_1 05.06.2020 р. сплачено наявну заборгованість по квітень 2020 р. включно у розмірі 13267 грн. /а.с. 68/

У зв`язку з цим відхиляються доводи апеляційної скарги щодо непогодження тарифів, оскільки своїми діями, зокрема і користуванням паркомісцем, ОСОБА_1 приймає умови договору, який між сторонами продовжується виконанням.

Отже, чиста сума заборгованості, даних про сплату якої немає розпочинається платежами у травні 2020 р.

Разом з тим, ОСОБА_1 , яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції заявляє про застосування строку позовної давності.

Перевіряючи вказані обставини та доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що строк позовної давності не пропущено у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями, апеляційний суд вказує таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до підпункту 3 пункту 12 розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року.

Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідно до наведених норм закону 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчився 06 серпня 2020 року.

Аналогічні висновки щодо перебігу процесуальних строків містяться в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 932/3458/20 (провадження № 61-12447св20), від 16 червня 2021 року у справі № 675/1437/19 (провадження № 61-2867св21).

Разом із тим, позивач, звертаючись до суду 08.12.2023 року, вже після відміни карантинних обмежень, не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 261 ЦК України.

У відповідності зі ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність також переривається у разі пред`явлення особою позову до одного або кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Однак, згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач звернувся до суду 08.12.2023 р., платежі, що здійснюються за паркомісце помісячні, отже, вимоги, що заявлені у межах строку позовної давності рахуються з січня 2021 року по вимоги позову - 01.11.2023 р.

Тарифи, що діяли та вказані позивачем:

З лютого 2019 р. - 450 грн в місяць;

З жовтня 2021 р. - 580 грн в місяць;

З вересня 2023 р. - 670 грн в місяць.

Отже, за період з січня 2021 року по жовтень 2023 року включно, стягненню підлягає за 2021 рік 450 грн *9, 580 грн *3. За 2022 рік 580 грн * 12 місяців, за 2023 рік 580 грн*8 місяців, 670 грн*2 місяці.

Таким чином, сума заборгованості 18 730 грн.

Також позивач просив стягнути інфляційні нарахування, 3% річних та пеню за п. 5.3 договору в межах річного строку позовної давності у розмірі подвійної ставки НБУ, водночас не надав розрахунків за щомісячними платежами, обмежившись у відзиві на апеляційну скаргу незнанням щодо вже наявного рішення суду про стягнення та внесених оплат відповідачкою. Нового розрахунку з урахуванням вказаного в апеляційній скарзі, стороною позивача не подано.

Оскільки розрахунки, надані позивачем на а.с. 29-30 подані за межами строків позовної давності, не враховують вже наявного рішення суду та погашення ОСОБА_1 боргу у червні 2020 р., суд у вказаних вимогах відмовляє.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 18 730 грн. заборгованості за період з 01.01.2021 року по 01.11.2023 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Так, із заявленої ціни позову у 54635, 44 грн, задоволено вимоги 18 730 грн, що складає 34, 28 %.

Судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції 920 грн.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплачено 4026 грн, вимоги апеляційної скарги, з урахуванням стягнутого в суді першої інстанції 62319, 44 грн, задоволено на 70%, отже, судовий збір, що підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 складає 2 818, 20 грн.

Щодо наданої правової допомоги, стороною позивача заявлено в суді першої інстанції 5000 грн, які не підлягають стягненню як такі, що не корелюються зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, судом першої інстанції здійснено самостійні розрахунки заборгованості з урахуванням всіх обставин справи, як вже стягнутого боргу та проплат, так і строків позовної давності.

Щодо витрат, які заявлені стороною апелянта у розмірі 10500 грн, та доказів їх понесення /а.с. 134-137/, апеляційний суд зазначає про те, що правова допомога у справі надавалась.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Заперечення щодо обсягів наданої правової допомоги або клопотання про її зменшення стороною позивача у відзиві на апеляційну скаргу не подавалось.

Отже, апеляційний суд вказує на те, що вимоги апеляційної скарги задоволено частково, серед п`ятьох основних доводів апеляційної скарги, судом врахована половина, щодо наявного рішення суду про стягнення боргу та сплати ОСОБА_1 частини боргу, строк позовної давності застосовано до частини вимог, отже стягненню підлягає 5250 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року - скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», м. Київ, вул. А. Ахматової, 3, п/р НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 18 730 грн.

В інших вимогах позову відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», м. Київ, вул. А. Ахматової, 3, п/р НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір 920 грн.

У вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» про стягнення 5000 грн правової допомоги відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», м. Київ, вул. А. Ахматової, 3, п/р НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір 2 818, 20 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», м. Київ, вул. А. Ахматової, 3, п/р НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати на правову допомогу 5250 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: