УХВАЛА

25 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 161/2929/24

провадження № 61-5679ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнірук Юлії Петрівни, на постанову Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у провадженні за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Audi Q8, 2018 рік випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що з 20 жовтня 1990 року вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , у період якого подружжям було придбано за спільні кошти автомобіль марки Audi Q8. Вказане майно знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_2 . З метою уникнення непорозумінь щодо поділу спільного майна подружжя та досудового врегулювання майнових відносин позивач намагалася врегулювати з відповідачем відносини, що випливають з права спільної сумісної власності подружжя. Однак домовленості щодо поділу майна подружжя сторонами не досягнуто. Оскільки відповідач ігнорує наміри досудового вирішення питання поділу спільного майна, заявниця вимушена звернутись до суду за захистом майнових прав. Зазначає, що наявні всі підстави вважати, що транспортний засіб може бути відчужений ОСОБА_2 на користь третіх осіб, що у майбутньому зробить неможливим виконання рішення суду про поділ спільного майна подружжя, або ж стане необхідним вжиття додаткових заходів захисту цивільного права, зокрема ініціювання додаткового позову.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову у справі, шляхом накладення арешту на автомобіль марки Audi Q8, 2018 рік випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований зо ОСОБА_2 .

Постановою Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що предмет забезпечення позову було відчужено 13 лютого 2024 року на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 , а 14 лютого 2024 року відбулася перереєстрація вказаного транспортного засобу, дійшов висновку, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_2 , відповідно відсутні підстави для забезпечення позову до подачі позовної заяви про поділ майна подружжя, а саме спірного автомобіля.

У квітні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнірук Ю. П., на постанову Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував принцип належності та допустимості доказів, оскільки врахувавши договір відчуження автомобіля, суд не встановив, чи відбулася повна сплата вартості рухомого майна, що таке відчуження відбулося за відсутності згоди заявниці, як співвласниці.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявниця вказувала, що забезпечення позову направлено на недопущення ризиків відчуження спірного автомобіля, який заявниця вважає спільним сумісним майном подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та у зв`язку з подальшим поданням позову про поділ майна подружжя.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову врахував відомості належності спірного автомобіля ОСОБА_2 станом на 12 лютого 2024 року, судове рішення ухвалено 14 лютого 2024 року, водночас суд апеляційної інстанції встановив, що транспортний засіб вибув з володіння ОСОБА_2 13 лютого 2024 року на підставі договору купівлі-продажу, та його (автомобіля) державна перереєстрація на іншу особу відбулася 14 лютого 2024 року.

Наведене свідчить, що на день ухвалення рішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області спірне майно фактично та юридично вибуло з володіння ОСОБА_2 , а отже відсутній предмет забезпечення позову, щодо якого ОСОБА_1 мала пред`явити позов про його поділ, як спільне сумісне майно.

У наведеному випадку, Верховним Судом враховано обов`язковість зв`язку між предметом забезпечення позову (майно) та його власником, що є у безпосередньому взаємозв`язку із майбутнім позовом, який має пред`явити заявниця, оскільки відповідно до частини четвертої статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, а відповідно до пункту 1 частини тринадцятої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу.

Очевидно, що вибуття з володіння ОСОБА_2 спірного автомобіля унеможливлює пред`явлення ОСОБА_1 позову про поділ вказаного нерухомого майна, у порядку та строки статей 152, 158 ЦПК України.

Отже, встановивши, що автомобіль марки Audi Q8, 2018 рік випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 на день ухвалення судом першої інстанції (14 лютого 2024 року) належить іншій особі - ОСОБА_3 , тобто вибув з володіння ОСОБА_2 , апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в забезпеченні позову до пред`явлення позову.

Доводи касаційної скарги щодо допустимості доказів не містять обґрунтованих заперечень, оскільки суд апеляційної інстанції викладаючи мотиви оскаржуваного судового рішення посилався на копію договору купівлі-продажу від 13 лютого 2024 року та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14 лютого 2024 року, достовірність яких заявницею не спростовано.

Довід касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції мав встановити факт повної оплати вартості спірного автомобіля є безпідставним, оскільки перевірка належного виконання правочину не є обов`язком суд під час вирішення питання про забезпечення позову.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнірук Ю. П., на постанову Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кушнірук Юлії Петрівни, на постанову Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у провадженні за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви.

Копію ухвали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян