ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 756/5891/23

провадження № 61-4029св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у складі судді Белоконної І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого

2024 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є батьком колишнього чоловіка заявниці. У жовтні 2019 року на той час чоловік заявниці ОСОБА_3 заборгував кредиторським компаніям приблизно 100 000,00 грн.

ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 напав на заявницю з ножем, погрожував вбити, ображав, бив та вимагав гроші за повернення боргу. Всі ці події відбувались на очах малолітньої трирічної дитини. З приводу цього нападу відкрито кримінальне провадження № 0001210 від

04 листопада 2019 року за частиною четвертою статті 187 КК України.

Після нападу у заявниці значно погіршилось здоров`я.

ОСОБА_2 тривалий час надсилав поштовими переказами на ім`я та адресу заявниці кошти з метою, щоб вона відмовилась від своїх свідчень

у зазначеній кримінальній справі. Вказані поштові перекази заявниця не отримувала.

З недавнього часу слідчі органи почали проводити певні процесуальні дії, після яких ОСОБА_2 почав створювати ситуацію, яка знову несе ризик та загрозу життю і здоров`ю заявника та її малолітньої дитини.

Посилаючись на те, що в неодноразових спробах ОСОБА_2 проникнути

до квартири, де мешкають лише заявниця та її дитина, є одна мета - завдати психологічного та фізичного болю заявниці та малолітній дитині, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис про заборону ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та її малолітньою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; видати обмежувальний припис про заборону ОСОБА_2 листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 та її малолітньою дитиною

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року

в задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що заявниця не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вчинення насильства

з боку заінтересованої особи щодо неї або її дитини, а також наміру вчинення будь-яких насильницьких дій у подальшому. Візити до квартири, в якій зареєстрована та проживає заявниця, не можуть вважатися такими, що несуть їй загрозу, оскільки заінтересована особа є довіреним представником власників квартири. Суд зазначив, що ОСОБА_2 не є кривдником щодо заявниці та її малолітньої дитини, яка також є його онуком, жодного насильства у будь-якій формі він не вчиняв і не створював ризиків для шкоди їх здоров`ю. Доказів, які вказують на те, що заявниця та її син

є особами, які зазнали домашнього насильства з боку ОСОБА_2 чи загрози вчинення такого психологічного тиску, суду не надано.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

20 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду

м. Києва від 31 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди врахували недопустимий доказ,

в якому використано інформацію, здобуту заінтересованою особою злочинним шляхом, а також з порушенням статті 262 ЦПК України; відзив

з додатками прийнято з порушенням норм процесуального права; суди не врахували дозвіл старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП України

в м. Києві, в якому вказано, що саме встановило досудове слідство; суди безпідставно відмовили у прийнятті додатково поданих доказів та вийшли за межі заявлених вимог; висновок суду апеляційної інстанції зроблено на припущеннях.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 646/2173/21, від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19, від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22, від 29 травня 2020 року у справі

№ 583/877/21, від 06 березня 2018 року у справі № 686/12914/16-к, від

06 липня 2022 року у справі № 753/13988/16-к, від 17 травня 2023 року

у справі № 713/1745/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

11 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що ніякого психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_1 і малолітньої дитини ОСОБА_2 не вчиняв. Аргументи заявниці не підтверджені жодними належними і допустимим доказами. Своїми діями ОСОБА_1 фактично позбавляє власників належного їм майна, вільного доступу до нього тощо.

Додаткові аргументи заявниці

20 травня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відповідь на відзив, у якому просить повернути відзив на касаційну скаргу; скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Відповідь на відзив мотивована тим, що у відзиві ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 зробили заміну належного заявника -

ОСОБА_1 на неналежного заявника - ОСОБА_2 , що є підставою про повернення відзиву без розгляду. У відзиві вказано недостовірну інформацію щодо відсутності в матеріалах справи оцінки ризиків. Інші аргументи

є аналогічними аргументам, наведеним у касаційній скарзі.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.

08 травня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу та у відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенняз таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 01 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від

15 липня 2020 року.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2013 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 придбала 2/3 частини квартири

АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 придбав

1/3 частини цієї квартири.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від

30 серпня 2013 року № 8701064 1/3 частини квартири на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (колишній чоловік заявниці).

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 .

Згідно з актом наданих медичних послуг від 08 травня 2023 року

№ 08.05.2023-56701-1195863 ОСОБА_1 зверталась за медичною допомогою

до ТОВ «Смарт Медікал Центр».

Відповідно до висновку експерта № 042-729-2023 за результатом проведення

в період з 05 травня 2023 року до 19 травня 2023 року експертизи на підставі постанови старшого слідчого СВ Оболонського управління поліції

ГУ Національної поліції в м. Києві за матеріалами кримінального провадження № 0001210 експертиза проведена згідно

з відомостями про подію, яка сталася 03 листопада 2019 року о 18:30 год

в АДРЕСА_1 . Згідно із цим висновком експерт установив, що виявлені тілесні ушкодження за ступнем тяжкості віднесено до легкого тілесного ушкодження.

До заяви ОСОБА_1 долучила копії своїх заяв на ім`я начальника Оболонського РУП ГУ НП в м. Києві від 05 травня 2023 року та від 08 травня 2023 року, в яких повідомляється про обставини приходу ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 , де проживає заявниця.

31 травня 2023 року заявниця надала копії двох талонів-повідомлень про прийняття від неї заяв Оболонським УП 30 травня 2023 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини,

є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи

в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У пункті 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Отже, в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від

09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18),

від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження

№ 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі

№ 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 06 червня 2024 року

у справі № 285/7922/23 (провадження № 61-5538св24).

У справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд

у постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що, враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України),

а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію

і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

У справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) Верховний Суд

у постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що

є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У справі № 635/4854/19-ц (провадження 61-3510св20) Верховний Суд

у постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зокрема, уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень щодо вказаних фактів або інших конфліктних ситуацій між сторонами компетентні органи не приймали, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій не було пред`явлено підозр будь-якій особі.

Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів щодо них (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року

у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня

2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від

10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою - п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правомірного висновку, що надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, тому немає підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку, оскільки заявниця не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Аргументи заявниці про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами

у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним

у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, та зводяться до незгоди заявниці з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи і необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи

в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року- без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов