Провадження №22-ц/812/1402/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Бєліка В.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 489/1817/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу, яку постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 31 липня 2024 року, повний текст якої складений 02 серпня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення,

у с т а н о в и в :

У березні 2024 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний у 2023 році рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з відповідачем і неповнолітньою дочкою жили в купленій нею згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року 1-кімнатній квартирі АДРЕСА_1 до того часу, поки відповідач не став застосовувати по відношенню до позивачки і дочки психічне, економічне і фізичне насильство. Фактично місцем державної реєстрації ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 . Спільне проживання чоловіка з колишньою дружиною і дитиною при застосуванні до них домашнього насильства не передбачені Конституцією і законами України, тому її з дочкою не може бути примушено проживати з особою, яка постійно погрожує вбивством і неодноразово посягала на життя і здоров`я позивачки та її дочки. ОСОБА_3 створив неможливі умови для спільного проживання в 1-кімнатній квартирі. Позивачка вирішила розпорядитися своїм майном, продати куплену квартиру, але цьому перешкоджає перебування і проживання в ній відповідача.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд зобов`язати відповідача усунути і не чинити перешкод у користуванні житлом нею житлом, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити його з квартири позивачки, а також судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про залишення її позову без розгляду, у зв`язку з тим, що відповідач покинув її місце проживання, також просила повернути сплачений нею судовий збір.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2024 р. клопотання ОСОБА_2 задоволено частково.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення залишено без розгляду.

Відмовлено у задоволенні клопотання в частині повернення матеріалів позову позивачу та поверненні сплаченого судового збору.

Матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передано до канцелярії Ленінського районного суду м. Миколаєва для виконання вимог частини 1 статті 33 ЦПК України.

Ухвалу суд мотивував тим, що у зв`язку із заявою позивача про залишення позову без розгляду позовну заяву у справі необхідно залишити без розгляду, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» виключає повернення позивачу сплаченої суми судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, а тому просить її скасувати та ухвалити нову про повернення сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд повинен був у зв`язку із задоволенням її клопотання про залишення позову без розгляду повернути сплачений нею судовий збір, що, на її думку, відповідає вимогам пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», з якої вбачається, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Хоча апеляційна скарга містить вимогу про скасування ухвали суду від 31 липня 2024 року в цілому, її доводи стосуються лише незгоди із відмовою суду провернути сплачений судовий збір, аргументів щодо незаконності ухвали в частині залишення позовної заяви без розгляду позивачкою не викладено.

Ухвала суду першої інстанції відповідає в оскаржуваній частині (відмові у повернення сплаченого при зверненні із позовною заявою судового збору) вказаним вище положенням процесуального закону.

Як убачається із матеріалів справи та таке встановив суд першої інстанції, у березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення.

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про залишення її позову без розгляду, в якій також просила повернути сплачений нею судовий збір.

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивачки в частині поверненні сплаченого судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що було подано заяву про залишення без розгляду самим позивачем, що в разі її задоволення відповідно до Закону України «Про судовий збір» виключає повернення позивачу сплаченої суми судового збору.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Порядок обрахування, сплати, розподілу за наслідками розгляду справи та повернення судового збору врегульовані положеннями ЦПК України та спеціальним законом, яким є Закону України «Про судовий збір».

Так, відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Тобто, пункт 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» містить виключення із загального правила щодо повернення сплаченої суми судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила, у разі залишення заяви або скарги без розгляду, зокрема, якщо така заява або скарга залишена без розгляду за його заявою (клопотанням).

За такого а ні норми ЦПК України, а ні положення спеціального закону не передбачають повернення судового збору у разі залишення позовної заяви без розгляду за клопотанням позивача

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2024 р. ОСОБА_2 було подано заяву про залишення без розгляду її позовної заяви та повернення сплаченого судового збору.

Таким чином, враховуючи те, що позовна заява була ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2024 року за клопотанням ОСОБА_2 була залишена без розгляду за її ж заявою, то судовий збір не підлягає поверненню.

Посилання апелянта на те, що відмова у поверненні судового збору є незаконною, апеляційним судом відхиляються, оскільки положенням пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду за його заявою (клопотанням). Не є такі дії і порушенням положень Конституції України, оскільки зазначені вище норми закону є загальнодоступними та переслідують легітимну мету - направлені на недопущення зловживанням правом на звернення до суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції ухвалу від 31 липня 2024 року постановлено з додержанням норм процесуального права, зокрема пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», підстави для її скасування згідно вимог частини 1 статті 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 11 вересня 2024 року