Справа № 450/1451/22 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3300/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

В травні 2022 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому із врахуванням уточнень від 25.10.2022р. просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_2 гаража № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», загальною площею 38,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009 р. по 13.05.2020 р. та під час шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час подружнього життя сторонами придбано майно: гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», загальною площею 38,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 45 600 грн.; автомобіль марки «SUBARU OUTBACK», 2007 року випуску за 9000 доларів США. На вказане майно право власності було оформлено на відповідача. В позасудовому порядку вирішення питання поділу майна виключається, так як відповідач вважає, що все майно набуте сторонами в шлюбі є його особиста власність і використовуватиме його в особистих інтересах. Фактично відповідач провів поділ спільного майна, взявши собі автомобіль, позивачу залишивши гараж. Також позивач зазначає, що у липні 2020 р. відповідач шляхом вчинення шахрайських дій, скориставшись послугами посередника ПП «Автовир», продав належний на праві спільної сумісної власності автомобіль марки «SUBARU». Покупцем за договором купівлі продажу транспортного засобу виступав відповідач, який і став власником автомобіля марки «SUBARU». Отримані кошти відповідач використав на власні потреби. За фактом незаконного заволодіння та розпорядження автомобілем по фіктивному дорученні відносно відповідача було порушено кримінальне провадження. Оскільки відповідач здійснив відчуження автомобіля, що був спільною сумісною власністю, на свій розсуд проти волі позивача, вартість автомобіля повинна враховуватись при поділі майна подружжя.

На підставі викладеного вважає, що поділ спільного майна, шляхом виділення у її власність гаража, який є неподільною річчю, відповідатиме законодавчим нормам та вимогам розумності та справедливості.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку гаража № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Сигнал», що за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 38,0 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 1316, 25 грн. (одна тисяча триста шістнадцять гривень 25 коп.) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 ,- відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Яцишин Андрій Володимирович.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що спірний гараж не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що гараж був придбаний за особисті кошти відповідача. Відповідачу на праві приватної спільної сумісної власності разом з матір`ю ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_2 . У 2009 р. зазначена квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2009 р. за 123 056, 00 грн. І вже у 2012 р. ОСОБА_1 придбав гараж на підставі договору купівлі-продажу гаражу від 01.03.2012 р. за 45 600, 00 грн. Жодних інших значимих придбань за період з жовтня 2009 р. по березень 2012 р. подружжям не вчинялось, а вартість придбаного гаражу відповідає його грошовій частині, отриманій після продажу квартири. Вважає, що спірний гараж не може бути об`єктом спільної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача у даній справі і поділу не підлягає.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання, сторони не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал»,, придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . Відповідач не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний гараж.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрований 28.02.2009р. Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.05.2020 р. у справі № 464/1699/20, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, рішення набрало законної сили 06.08.2020 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу гаража, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бурило В.В. 01.03.2012 р., ОСОБА_1 купив гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», загальною площею 38,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , продаж вчинено за ціною 45 600, 00 грн. Згідно п. 6 даного договору купівля зазначеного гаража вчиняється за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_2 , викладеної у заяві, справжність підпису на якій посвідчено 01.03.2012р.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Обласним комунальним підприємством ЛОР «БТІ та ЕО» 20.03.2012 р. № 33531310, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 301384474 від 19.05.2022 р. право власності на гараж, розташований по АДРЕСА_1 , гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», гараж НОМЕР_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно звіту з незалежної оцінки майна: гараж, загальною площею 38,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в гаражно-будівельному кооперативі «Сигнал», гараж НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_1 , проведеного ТОВ «Консалтинг-Експерт і Ко» ринкова вартість об`єкту оцінки складає 263 250,00 грн. без ПДВ станом на дату оцінки 29.06.2022 р.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , транспортний засіб марки SUBARU OUTBACK державний номерний знак НОМЕР_7 був зареєстрований за ОСОБА_2 13.06.2017 р.

Згідно договору комісії №7165/20/008125 від 10.06.2020 р. укладений між ПП «Автовир» (комісіонером) та ОСОБА_2 (Комітентом), комісіонер за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або транспортного засобу, модель SUBARU OUTBACK державний номерний знак НОМЕР_7 , за ціною 40 000,00 грн.

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7165/20/008125 від 10.06.2020р. укладеного між ПП «Автовир» (продавець на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу) та ОСОБА_1 (покупець) продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб модель SUBARU OUTBACK державний номерний знак НОМЕР_7 , за ціною 40 000,00 грн.

Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу, марки SUBARU моделі OUTBACK державний номерний знак НОМЕР_7 , 2007 року випуску, проведеного ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», ринкова вартість об`єкту оцінки складає 272 000 грн. з ПДВ на дату оцінки 28.04.2023р.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо поділу автомобіля марки SUBARU моделі OUTBACK державний номерний знак НОМЕР_7 , 2007 року випуску не оскаржується.

Частиною 1 ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно норма викладена у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Проаналізувавши наявні у справі докази та відповідні їм доводи сторін, колегія суддів акцентує увагу на тому, що гараж № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Сигнал», що за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 38,0 кв.м. набутий відповідачем у період перебування сторін у шлюбі, відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки інших умов, окрім, що відповідне майно має бути придбане в шлюбі для надання йому статусу спільного сумісного, законодавець, згідно із ст. 60 СК України не вимагає.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

При цьому, відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, хоча відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України це його обов`язком.

До матеріалів справи відповідачем долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2009 р., з якого вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_1 продали у власність покупцеві квартиру АДРЕСА_2 за ціною 123 056 грн.

Однак, матеріали справи не містять допустимих доказів того, що позивач використав на придбання гаражу згідно договору купівлі продажу від 01.03.2012 р. особисті кошти, які він отримав внаслідок продажу квартири 30.10.2009р.

Сам по собі факт продажу квартири, частка в якій належала на праві приватної власності відповідачу, не вказує на те, що кошти від продажу були використані саме на купівлю спірного гаража.

При укладенні договору купівлі продажу гаражу, ОСОБА_1 отримував згоду дружини ОСОБА_2 на вчинення таких дій і визнавав право спільної сумісної власності його та дружини на придбаний спірний гараж, підтверджуючи при цьому, що кошти, які витрачаються для придбання цього об`єкту нерухомості є їх спільною сумісною власністю, як такі, що набуваються ними під час шлюбу.

Встановивши, що гараж № НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Сигнал», що за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 38,0 кв.м. придбаний позивачем та відповідачем у період шлюбу за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що гараж є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.04.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.