Єдиний унікальний номер справи 333/4254/21
Номер провадження 2/333/48/24
РІШЕННЯ

іменем України

25 березня 2024 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя
у складі: за участю: головуючого судді секретаря судового засідання представника позивача адвоката представника відповідача адвоката Стоматова Е.Г. Бережної Д.О. Шоніної О.В. Касьяненко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження, позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Тетяна Сергіївна ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, в якій просить суд: визнати недійсним зареєстрований в реєстрі № 699 договір від 26.06.2020 року дарування нерухомого майна нежитлового приміщення XIV першого поверху літ. А-9, А-1, загальною площею 96,5 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Тетяною Сергіївною.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.04.1995 року між Позивачем та Відповідачем 2 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану міськрайонному м. Запоріжжя, актовий запис N? 384 від 28.04.1995 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 (Відповідач 1). Під час шлюбу з ОСОБА_3 позивачем було набуте нерухоме майно - об?єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення XIV першого поверху літ. А-9, А'-1, загальною площею 96.5 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.10.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. реєстровий N?3769. Вищевказане майно було оформлене на дружину позивача ОСОБА_3 .

Вищевказане нерухоме майно було спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача 2.

На підставі договору дарування нерухомого майна від 26.06.2020 року (реєстровий N? 699), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. вищевказане нерухоме майно було передано у дар Відповідачеві 1 - доньці сторін ОСОБА_2 .

Внаслідок недбайливого ставлення Відповідача 1 до майна, отриманого у дар, неодноразово виникала загроза втрати зазначеного майна.

Відповідач 1 фактично з 2019 року проживає в іншій державі Республіка Чехія, у м. Запоріжжя з`являється 1 або 2 рази на рік протягом нетривалого часу.

Відповідач 1 не приймає участь у користуванні нерухомим майном, не сплачує рахунки щодо утримання подарованого майна, не приймає часті у користуванні зазначеним майном та фактично не користується подарованим майном.

Тягар утримання подарованого майна в повній мірі покладено на Позивача та Відповідача 2.

У травні 2021 року, у Позивача з Відповідачем 1 виникли розбіжності у поглядах на подальше користування зазначеним майном. Відповідач 1 зазначила, що планує відчужити подароване майно.

Однак, Позивач не поділяє зазначені погляди на спірне майно, оскільки вважає, що нерухоме майно повинно залишатись у сім?ї, здійснює догляд за ним, сплачує рахунки за утримання.

Позивач звернувся з пропозицією до Відповідача 1 та Відповідача 2 про скасування договорів дарування в нотаріальному порядку за згодою сторін, однак дана пропозиція була проігнорована Відповідачами.

Через різнобачення щодо спірного майна стосунки Позивача з Відповідачем 1 ускладнилися, добитися консенсусу із спірного питання не вдається можливим. Відповідач ігнорує будь-які пропозиції Позивача а також будь-які прохання та розмови, в тому числі телефонні.

Фактично з моменту укладення договорів дарування не відбулося передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Позивач та Відповідач 2 продовжують утримувати майно в належному стані, опікуватись про його збереження після укладення договору дарування.

Отже, сторонами правочину не вчинено жодної дії на його реальне виконання, що додатково підтверджує факт відсутності вільного волевиявлення позивача під час надання згоди на укладення правочину.

Окрім того, позивач вважає, що граючи на його батьківських почуттях до єдиної дочки та зображаючи люблячу дружину, останні здійснили всі заздалегідь сплановані дії, направлені на введення його в оману та позбавлення його не тільки єдиного житла, а й взагалі повноцінної сім?ї, виведення майна із режиму спільно набутого майна подружжя, про що свідчать надумані несподівані для нього заява про розлучення, заяви про застосування обмежувального припису і заява про вчинення кримінального правопорушення до ДБР.

В день укладення спірного правочину, Відповідачі уклали між собою акт прийому-передачі, згідно якого сторони склали цей акт на підставі попередньої домовленості, щодо подальшого нотаріального укладення договору дарування спірного майна, про наступне: ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла спірне майно, та в цей же день ОСОБА_3 отримала комплект ключів від цього майна. Окрім того, в цей же день Відповідач 1 видала на ім?я Відповідача 2 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Білою Т.С. за реєстровим N?700, згідно якої - ОСОБА_3 набула право вчиняти будь-які договори, включаючи договори купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди, тощо, а також одержувати належне ОСОБА_2 все майно, включаючи грошові суми.

Такі дії свідчать про те, що спірне майно фактично не вибуло із володіння, користування та розпорядження Відповідача 2 ОСОБА_3 , про те вибуло із режиму спільного майна подружжя, набутого у шлюбі позивачем та ОСОБА_3 ОСОБА_3 , укладаючи спонукаючи позивача на укладення спірного правочину знала про наявність зазначених обставин, проте ОСОБА_1 , якби він володів цією інформацією, не вступив б у правовідносини, невигідні для нього.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

12 липня 2021 року надійшла заява ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року було забезпечено позов, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення XIV першого поверху літ. А-9, А'-І, загальною площею 96.5 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо об`єкт нерухомого майна, до виконання рішення по суті заявлених вимог.

21 липня 2021 року від представника відповідачів адвоката Касьяненко Г.О., надійшов відзив на позовну заяву.

07 вересня 2021 року від третьої особи - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С. надійшли письмові пояснення.

22 вересня 2021 року надійшли письмові пояснення від представника відповідачів адвоката Касьяненко Г.О..

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2022 року витребувано докази.

16 лютого 2022 року від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Білої Т.С. надійшли витребувані докази.

07 листопада 2022 року надійшла уточнена позовна заява.

25 листопада 2022 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на уточнену позовну заяву.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

13 лютого 2023 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення по справі.

12 квітня 2023 року від представника ОСОБА_3 адвоката Касьяненко Г.О. надійшли письмові пояснення.

12 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення.

20 листопада 2023 року на адресу суду від представника позивача адвоката Шоніної О.В. надійшло клопотання про зупинення провадження по справі.

16 січня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Касьяненко Г.О. надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження по справі.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримала уточненні позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав зазначених у ньому.

У судовому засіданні представник відповідачів заперечувала, щодо задоволення позовних вимог на підставі доводів зазначених у відзиві на уточнену позовну заяву та письмових поясненнях.

У судове засідання третя особа не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, ознайомившись із доводами сторін та їх представників, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, встановив такі фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Положеннями ч. 1 та абз. 1, 2 ч. 2 ст. 4 ЦК України визначено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України; основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон).

Оскільки правовідносини між сторонами справи, з приводу яких виник спір, носять майновий характер (майнові відносини), які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, то ці правовідносини є цивільними та регулюються цивільним законодавством (насамперед ЦК України), норми якого застосовує суд при вирішенні даної справи в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Також на підставі ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 4 ст. 12 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори); дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Нормами ч. 1 ст. 717, ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі; дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України).

У даній справі з досліджених судом письмових доказів встановлено, що між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 26.06.2020 (т. 1, а.с. 10-11, 26-27), за п. 1 якого ОСОБА_3 , як дарувальник, передала безоплатно, а ОСОБА_2 , як обдаровувана, прийняла безоплатно у власність належне ОСОБА_3 нежитлове приміщення XIV першого поверху літ. А-9, А'-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 96,5 кв.м (далі спірне майно), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. та зареєстрований в реєстрі за № 699 (далі оспорюваний договір).

У п. 9 оспорюваного договору вказано, що: «Укладення цього договору проводиться з письмової згоди чоловіка Дарувальника, ОСОБА_1 , справжність підпису якого на відповідній заяві засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. 26.06.2020 р. за реєстром № 697».

До матеріалів справи приєднано як письмовий доказ і досліджено під час її розгляду заяву від 26.06.2020, підписану позивачем ОСОБА_1 і засвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. та зареєстровану в реєстрі за № 697 (т. 1, а.с. 131).

За текстом цієї заяви позивач дав згоду на дарування його дружиною ОСОБА_3 спірного майна доньці ОСОБА_2 .

У даній заяві позивач стверджує, що договори дарування відповідають спільному і вільному волевиявленню, наслідки укладення договорів дарування йому відомі.

Ч. 10, 11, 13 ст. 44 та ч. 2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині; нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Під час надання пояснень у судовому засіданні позивач підтвердив, що наслідки вчинення правочину були нотаріусом йому роз`яснені, зрозумілі та згоду на укладення оспорюваного договору він надавав добровільно, усвідомлено та без помилки.

Відповідачі так само повідомили суду, що згоду на укладення оспорюваного договору позивач надав добровільно та без будь-якого примусу.

Ці доводи підтвердила у своїх письмових поясненнях і третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Т.С., вказавши, що оспорюваний договір було нею посвідчено, зокрема, на прохання позивача у відповідності до вимог законодавства; була надана згода другого подружжя (позивача) та нею були надані роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору дарування; поведінка учасників договору не викликала жодних сумнівів (т. 1, а.с. 127-128).

Суд також урахував, що за даними листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 06.08.2021 № 201аз (т. 1, а.с. 197) та пояснень позивача останній на час надання згоди на дарування спірного майна був діючим працівником поліції із багаторічним досвідом роботи, який проходив щорічний медичний огляд, мав юридичну освіту, тобто за віком, станом здоров`я, освітою та досвідом не міг не знати про наслідки вчинюваного ним правочину, так само як і про обставин, які мають істотне значення для укладення оспорюваного договору.

Тобто при укладанні оспорюваного договору було дотримано норми законодавства щодо порядку його укладання, форми та змісту договору дарування нерухомого майна.

Суд бере до уваги, що позивач не є стороною оскаржуваного договору, а здійснив лише односторонній правочин надав згоду на дарування спірного майна у формі нотаріально засвідченої письмової заяви.

Визнання цієї заяви недійсною не є предметом позову у цій справі.

Суд зауважує і те, що норми ст. 230 ЦК України («Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману»), на які посилається позивач, не застосовуються щодо односторонніх правочинів, адже відсутня друга сторона, яка може деформувати волю особи (осіб), що вчиняє (вчиняють) односторонній правочин.

Аналогічна правова позиція наведена у абз. 3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та постанові Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 486/489/16-ц.

З огляду на норми ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 49, ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України визначення та зміна предмета, підстав позову є виключним правом позивача, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Водночас завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд враховує також положення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 55, ч. 1, 3 ст. 124 Конституції України, ст. 2, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд, ефективний засіб правового захисту та вирішення спору.

Як зазначено вище, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», № 48778/99, § 25, 01.03.2002).

У судовій практиці Європейський суд з прав людини неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено (наприклад, рішення у справі «Golder v. The United Kingdom», № 4451/70, § 35, 21.02.1975; у справі «Multiplex v. Croatia», № 58112/00, § 45, 10.07.2003; у справі «Сухорубченко проти Росії», № 69315/01, § 43, 10.02.2005 тощо).

Зважаючи на вищенаведене та задля остаточного вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України).

Водночас за ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У свою чергу, ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В абз. 2-4 п. 7 оспорюваного договору зафіксовано, що сторони домовились, що прийняттям дарунку за цим Договором слід вважати символічну передачу речі; Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв ключі та документи, пов`язані з експлуатацією вищевказаного нежитлового приміщення до підписання цього договору; підписання цього договору Сторонами свідчить про те, що передача речі відбулась.

26.06.2020 о 14:05:13 право власності на спірне майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 33-34) та з цього моменту у неї це право виникло.

Отже, судом встановлено, що попри твердження позивача передача спірного майна відповідачем ОСОБА_3 , як дарувальником, відповідачеві ОСОБА_2 , як обдаровуваному, відбулась у день укладення оспорюваного договору, так само як і виникнення у відповідача ОСОБА_2 права власності на спірне майно.

Фундаментальні принципи здійснення майнових прав закріплені в положеннях ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1, абз. 1 ч. 2 і ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких:

-кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права;

-кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним;

-правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб;

-власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном;

-власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд;

-власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав;

-право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Верховний Суд України у постанові від 12.09.2018 у справі № 522/50/16-ц з посиланням на ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також зробив висновки, що у цих нормах закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

Як свідчать матеріали справи, після прийняття відповідачем ОСОБА_2 спірного майна як дарунку за оспорюваним договором та виникнення у неї права власності на це майно вона уклала ряд договорів оренди з фізичними особами-підприємцями, предметом яких були частини спірного майна (т. 1, а.с. 63-92).

Такі дії відповідача ОСОБА_2 свідчать не тільки про фактичне прийняття нею спірного майна та здійснення своїх майнових прав щодо нього, але й про реальність цього договору та спростовують доводи позивача в цій частині.

Позивачем не представлено ніяких доказів того, що він після укладення оспорюваного договору утримує майно, що, на його думку, підтверджує факт відсутності його вільного волевиявлення під час надання згоди на укладення правочину.

Навпаки, з досліджених судом квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (т. 1, а.с. 93-113) та пояснень сторін випливає, що оплату за утримання спірного майна вносила відповідач ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах відповідача ОСОБА_2 на підставі договору доручення від 26.06.2020 (т. 1, а.с. 57-59) та довіреності від 26.06.2020, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С. та зареєстрованою в реєстрі за № 700 (т. 1, а.с. 60-62; т. 2, а.с. 5, 6).

Суду не надано доказів про припинення чи визнання недійсним зазначеного договору доручення. Так само відсутні дані про визнання недійсною чи скасування довіреності (т. 2, а.с. 4).

З огляду на вищевказані норми законодавства України щодо здійснення майнових прав, відповідач ОСОБА_2 , як власник спірного майна, має право на безперешкодне володіння, користування і розпоряджатися ним на власний розсуд, включаючи вчинення будь-яких правочинів, відповідно до закону за своєю волею та незалежно від волі позивача чи інших осіб.

Жодних умов передачі спірного майна відповідачу ОСОБА_2 (зокрема, особисте користування нею цим майном та здійснення підприємницької діяльності, постійне проживання в Запоріжжі, на що посилається позивач в позовній заяві та своїх поясненнях) заява позивача від 26.06.2020 чи оспорюваний договір не містять.

Загалом позивач обґрунтовує необхідність визнання оспорюваного договору недійсним обманом з боку відповідачів.

Нормами ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України).

Ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як указує Верховний Суд у постановах від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 02.10.2019 у справі № 140/2589/15-ц, від 06.04.2020 у справі № 293/780/18, від 28.04.2020 у справі № 263/16688/17, від 20.01.2021 у справі № 522/24005/17, від 03.02.2022 у справі № 520/8118/17, від 17.02.2022 у справі № 307/3807/19, від 26.07.2022 у справі № 760/21633/15, від 19.10.2022 у справі № 522/21730/19, від 01.02.2023 у справі № 755/17313/17, тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Проте позивач не довів факту навмисного введення його відповідачами в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому викладені ним обставини не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним внаслідок обману.

Не є ознаками обману та не можуть бути обставинами, які мають істотне значення для оспорюваного договору, події, що трапилися після його укладення:

-не підтверджене позивачем недбайливе ставлення відповідача ОСОБА_2 до спірного майна, що спричиняє загрозу його втрати;

-переважне проживання відповідача ОСОБА_2 за кордоном;

-невикористання особисто відповідачем ОСОБА_2 спірного майна;

-розбіжності у поглядах позивача та відповідачів на подальше користування спірним майном;

-погіршення стосунків між позивачем та відповідачами;

-подання відповідачем ОСОБА_3 заяв про розірвання шлюбу, застосування обмежувального припису, вчинення кримінального правопорушення.

Фактично обставини, на які посилається позивач та які, на його думку, свідчать про наявність обману щодо нього під час укладення оспорюваного договору, стосуються мотивів надання позивачем згоди на його укладення.

Але обман з боку відповідачів по відношенню до позивача щодо мотивів даного правочину (тобто внутрішнього спонукання позивача до його вчинення) не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

До того ж обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 537/4201/16-ц, від 15.04.2020 у справі № 489/3570/16-ц, від 02.02.2022 у справі № 202/6796/18, від 21.06.2023 у справі № 643/9458/19, від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21 тощо).

Це означає, що правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору як такого, що вчинений під впливом обману, відсутні, оскільки позивач не довів неправильне сприйняття ним фактичних обставин даного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, та того, що обман мав місце при укладанні оспорюваного договору за його згоди.

Відповідно до п. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Згідно з п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На підставі ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як передбачено ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто як норми міжнародного, так і національного законодавства обумовлюють можливість звернення особи до суду з позовом як спосіб правового захисту виключно за наявності порушення (невизнання, оспорювання) її прав, свобод чи інтересів.

Натомість позивач не надав суду ніяких доказів порушення відповідачами його прав.

У даному випадку судом було встановлено, що при укладанні оспорюваного договору права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, відповідачами порушені не були.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово викладав та послідовно дотримується висновку про те, що відсутність порушення або оспорювання прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, незалежно від інших встановлених судом обставин (наприклад, постанови від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 13.05.2021 у справі № 910/6393/20, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20, від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21, від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 тощо).

У ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у постановах від 22.02.2022 у справі № 296/8719/16-ц та від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21 роз`яснює, що згадана презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Виходячи із презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Згідно зі ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

На противагу цьому ті обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, попри ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доками (ст. 77-80 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 наявний висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві обставини не підтверджуються доказами, тому позов є необґрунтованим, через що в його задоволенні слід повністю відмовити.

У ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зафіксовано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, то всі судові витрати мають покладатися на позивача.

Як визначено ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд ухвалює рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, то застосовані ухвалою суду від 13.07.2021 заходи забезпечення позову у цій справі підлягають скасуванню.

На підставі наведеного, ст.ст. 203,215, 234 ЦК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, ч.6 ст.268 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Біла Тетяна Сергіївна ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 13 липня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2024 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г.Стоматов