РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Дмитрієвої М.М., при секретарі Меркуловій А.В.,

справа № 333/5443/20

провадження № 2/333/28/24

учасники справи:

позивач - Концерн «Міські теплові мережі»

представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

відповідач ОСОБА_7

представник відповідача ОСОБА_8

відповідач ОСОБА_9

представник відповідача ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу про стягнення заборгованості за житлово комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Концерну «МТМ» до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач за період часу з 01 березня 2014 року по 31 серпня 2020 року надав відповідачам, за адресою: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідач не виконує свого зобов`язання по оплаті наданих послуг, у зв`язку із чим утворилася заборгованість у сумі 96 433, 42 грн. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у розмірі 96 433, 42 грн. та судовий збір у розмірі 2 102 грн.

Відзиви на позовну заяву

Представником відповідача ОСОБА_7 адвокатом Недолинським Р.Ф. подано відзив на позовну заяву, так ОСОБА_7 в повному обсязі заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав, що між надавачем послуг Концерном «МТМ» та споживачем ОСОБА_7 відсутній договір про надання послуг. Позовна заява, на думку сторони відповідача, підписана особою, яка не має права на представлення Концерну «МТМ» в судах, оскільки довіреність видана генеральним директором Концерну Греком О.С. на ім`я ОСОБА_1 , не скріплена печаткою концерну, а тому не є доказом права останньої на подання позовної заяви від імені Концерну «МТМ». Розрахунок заборгованості долучений до позовної заяви підписаний фахівцем договірного відділу філії Концерну «МТМ» Комунарського району Назаренком М.М., однак до позовної заяви не додано доказів, які б підтверджували повноваження цієї особи на підписання зазначеного документу, не зрозуміло за якими тарифами та нормами проводився розрахунок заборгованості. Також, представник відповідача просить застосувати строки позовної давності до нарахованої заборгованості за період з 01 березня 2017 року по 02 жовтня 2017 року, оскільки позивач звернувся до суду після спливу трьох річного терміну для стягнення заборгованості за зазначений період, доказів на підтвердження переривання строку позовної давності позивачем не надано. Додатково представник відповідача зазначив, що до матеріалів справи не долучено ліцензію НКРЕКП на впровадження господарської діяльності з постачання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Від відповідача ОСОБА_9 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовано наступним. Так, між відповідачем ОСОБА_9 , як споживачем, та Концерном «МТМ» як надавачем послуг не було укладено будь-яких договорів на надання комунальних послуг, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем направлялись пропозиції на укладання таких договорів. Відповідач вважає, що судом незаконно прийнято ухвалу про відкриття провадження, оскільки представник позивача ОСОБА_1 не мала повноважень на подання позовної заяви від імені Концерну «МТМ», та суд розуміючи безпідставність нарахованої заборгованості став на сторону позивача та відкрив провадження у справі. Наданий представником позивача розрахунок заборгованості не є зрозумілим, відсутні відомості щодо тарифів чинних на момент нарахування заборгованості. Також позивачем не надано доказів надання житлово-комунальних послуг. До матеріалів справи не надано ліцензію НКРЕКП на впровадження господарської діяльності з постачання централізованого постачання води та водовідведення.

29 січня 2021 року від відповідача ОСОБА_9 надійшла заява, в які останні просив застосувати строки позовної давності, однак не зазначено з якого періоду відповідач просить застосувати строк позовної давності.

В подальшому відповідачем ОСОБА_9 неодноразово подавались письмові пояснення, які були долучені до матеріалів та були аналогічним до доводів відповідача викладеним у відзиві на позовну заяву.

Відповідь на відзив.

26 травня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив. На думку представника позивача, до позовної заяви додано довіреність, яка відповідає вимогам закону, та відповідачі безпідставно посилаються на відсутність повноважень ОСОБА_1 на представлення інтересів Концерну «МТМ» в суді загальної юрисдикції шляхом подання позовної заяви та участі в судових засіданнях при розгляді справи. Концерн «МТМ» є ліцензіатом НКРЕКП з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Тарифи на постачання комунальних послуг позивачем розраховуються та встановлюються за алгоритмом, затвердженим Постановою НКРЕКП від 31 березня 2016 року № 528 зі змінами та доповненнями, які оприлюднюються на офіційному сайті НКРЕКП. Відхилення від встановлених НКРЕКП тарифів є порушенням ліцензійних умов та законодавства в сфері теплопостачання. Наданий позивачем розрахунок проводився у відповідності з встановленими тарифами на момент такого нарахування. Відсутність укладеного між надавачем комунальних послуг та споживачем не є доказом фактичної відсутності правовідносин з приводу надання-отримання послуги з централізованого опалення, а отже і існують зобов`язання з оплати отриманих послуг. На думку представника позивача, відповідачі безпідставно вказують на недотримання строків позовної давності, оскільки відповідачами частково сплачувалась заборгованість у період з травня 2014 року по серпень 2020 року.

09 червня 2021 року стороною позивача надано додаткові пояснення по справі, в яких викладено аналогічні доводи викладеним у відповіді на відзив.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

26 травня 2021 року відповідачем ОСОБА_9 подано зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року відповідачу ОСОБА_9 відмовлено у поновленні строку для подання зустрічної заяви та повернуто зустрічну позовну заяву відповідачу.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_9 залишено без задоволення, ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2021 року, залишено без змін.

28 липня 2021 року від відповідача ОСОБА_9 надійшла заява про відвід судді Дмитрієвої М.М.

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року заявлений відповідачем відвід судді Дмитрієвої М.М. визнано необгрунтованим, передано заяву про відвід головуючого у справі для її вирішення у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

30 липня 2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_9 про відвід судді Дмитрієвої М.М.

26 листопада 2021 року представником відповідача ОСОБА_10 заявлено усний відвід судді Дмитрієвій М.М.

Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року заявлений представником відповідача відвід судді Дмитрієвої М.М. визнано необгрунтованим, передано заяву про відвід головуючого у справі для її вирішення у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

30 листопада 2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_10 про відвід судді Дмитрієвої М.М.

06 лютого 2024 року представником відповідача ОСОБА_10 заявлено усний відвід судді Дмитрієвій М.М.

Ухвалою суду від 06 лютого 2024 року заявлений представником відповідача відвід судді Дмитрієвої М.М. визнано необгрунтованим, передано заяву про відвід головуючого у справі для її вирішення у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

07 лютого 2024 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_10 про відвід судді Дмитрієвої М.М.

11 березня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про відвід судді Дмитрієвої М.М.

11 березня 2024 року суд своєю ухвалою визнав заявлений представником відповідача відвід судді Дмитрієвої М.М. необгрунтованим, передано заяву про відвід головуючого у справі для її вирішення у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

22 березня 2024 року Комунарським районним судом відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_10 про відвід судді Дмитрієвої М.М.

29 січня 2021 та 27 липня 2021 року відповідачем ОСОБА_9 подано аналогічні заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

23 квітня 2024 року суд своєю ухвалою відмовив у задоволенні заяви відповідача, у зв`язку з відсутністю підстав для розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

03 листопада 2023 року відповідачем ОСОБА_9 заявлено клопотання про надання дозволу на проведення онлайн трансляції судових засідань у справі технічними засобами на порталі «You Tube» каналу «Судова влада України».

Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_9 відмовлено.

Представник позивача Концерну «Міські теплові мережі», повідомлений своєчасно та належним чином, в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі та їх представники, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання не прибули, причини їх неявки суду не відомі.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

А відтак, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засіданні на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу.

Установлені судом фактичні обставини справи

Відповідно до відомостей наданих Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_7 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 1988 року по момент подання позовної заяви. ОСОБА_9 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 1996 року по момент подання позовної заяви.

За період часу з 01 березня 2014 року по 31 серпня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , наявна заборгованість на загальну суму 96 433, 42 грн.

Позиція суду та нормативно правове обґрунтування

Щодо заперечень сторони відповідача на відсутність повноважень представника позивача, на подання позовної заяви та не можливість її участі у судових засіданнях.

Судом встановлено, що позовну заяву від 02.10.2020 року підписано юрисконсультом концерну «МТМ» Шеховцовою Н.О.

Частиною третьою статті 58 ЦПК України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджена довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою статті 62 ЦПК України унормовано, що довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Приписами п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі становить 96 433, 42 грн.

Повноваження юрисконсульта Шеховцової Н.О. підтверджуються наявною у матеріалах справи копією довіреності від 27.03.2020 року №784/20-19, яка видана та підписана генеральним директором концерну «Міські теплові мережі» Греком Олександром. В подальшому до матеріалів справи долучені аналогічні копії довіреностей на усіх представників, які приймали участь в даному цивільному провадженні.

Враховуючи вище викладене, оскільки матеріалами справи підтверджуються повноваження представника позивача, вона мала право на подання позовної заяви та участь в судових засіданнях, суд залишає без уваги заперечення відповідачів щодо неналежного представництва позивача в цивільній справі та вважає, що усі заперечення щодо цього зводяться до бажання уникнути відповідальності за не сплату наявної заборгованості.

Щодо відсутності договору між надавачем послуг та споживачами.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 протягом більше ніж 20 років.

З матеріалів справи вбачається, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.

Між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р.).

Факт надання відповідачам послуг підтверджується відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 , відповідно до якого Концерном «МТМ» надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в квартирі за вищевказаною адресою.

Відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження того, що вони не проживали за вказаною адресою протягом періоду нарахування заборгованості, так само не надано доказів того, що позивачем такі послуги не надавались. Матеріали справи також не містять доказів щодо того, що позивачем надавались послуги не належної якості, оскільки відповідачі не звертались до позивача в претензійному порядку.

Суд вважає, що помилковими є посилання відповідачів ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 на звільнення від сплати заборгованості за комунальні послуги, оскільки між ними та позивачем не укладено відповідний договір про їх надання, тому що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути правовою підставою для звільнення споживача від оплати за спожиті послуги.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 462/1232/23.

Щодо наявної заборгованості та правильності її розрахунку.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Концерн «Міські теплові мережі» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Як встановлено судом, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг видано ліцензію від 08.06.2012 року №214 та переоформлено рішенням від 28.10.2016 року № 1912 на право Концерну «Міські теплові мережі» на провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії.

Тобто, Концерн «Міські теплові мережі» має право надавати та надає теплову енергію за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ст. 162 ЖК України відповідач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, в тому числі і за послуги з теплопостачання у строки, встановлені чинним законодавством.

У частині 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 даного Закону у споживача є обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, статті 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за надані послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтями 77,78,81 ЦПК України передбачено, що на сторони у справі покладається обов`язок по наданню належних та допустимих доказів як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Договір між позивачем та відповідачами не укладався, однак правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово - комунальних послуг та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №-630.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц.

Згідно ч. 1,3 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Так, відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України згідно якої, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідачі ними користуються.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з центрального опалення був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . Згідно розрахунку заборгованості за послугу з централізованого опалення та послугу з гарячого водопостачання за мешканцями квартири АДРЕСА_1 за період часу з 01 березня 2014 року по 01 вересня 2020 року становить 96 433,42 грн. Наданий стороною позивача розрахунок, який міститься в матеріалах справи, стороною відповідачів не спростований, а тому суд бере такий до уваги.

Окрім цього, відповідачі не визнають позовних вимог з тих підстав, що позивач неналежно виконує свої обов`язки щодо надання комунальних послуг.

Разом з цим, допустимих доказів про те, що позивач неналежним чином чи не в повному обсязі (якості) надавав відповідачам послуги з постачання теплової енергії, останніми суду не надано, як і не надано доказів відмови від отримання вказаних послуг, які надавалися позивачем.

Щодо позиції відповідача про відсутність у позивача Концерну «МТМ» ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення. Згідно з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості позивачем не нараховувалась плата за централізоване водопостачання та водовідведення у спірний період, а тому посилання відповідача судом не приймаються до уваги.

Заперечення відповідачів, про незрозумілість тарифів чинних на момент нарахування заборгованості, судом не враховуються, оскільки до матеріалів справи позивачем разом з додатковими поясненнями долучено постанови про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та надано методику нарахування наданих послуг, а тому суд вважає, що порядок нарахування заборгованості є правильним та зрозумілим, та заперечення відповідача судом не приймаються до уваги.

Таким чином, суд вважає доведеною наявність заборгованості у сумі 96 433, 42 грн. відповідно до розрахунку проведеного позивачем, правильність якого відповідачами не спростовано.

Щодо застосування строків позовної давності.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до положень пункту 3 розділу Х Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-XII, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за № 1906-IV, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору.

07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято закон України за N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України.

В свою чергу, відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції, не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням.

Крім того, відповідно до положень статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналась згідно Указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право міжнародних договорів» від 14 квітня 1986 року за № 2077-XI, яка також є частиною внутрішнього законодавства України, не можна посилатись на положення внутрішнього права України, як на виправдання для невиконання умов Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року і протоколів до неї.

Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї.

Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов`язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини.

Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов`язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини.

В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02) Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов`язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Жодних об`єктивних підстав, що перешкоджали б позивачу для звернення до суду в межах строку позовної давності не було встановлено.

Відповідачами по справі заявлено про застосування позовної давності за період нарахування заборгованості 3 01 березня 2014 року по 01 жовтня 2017 року.

Зі свого боку позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску, доводи того, що строк позовної давності переривався не було підтверджено матеріалами справи.

За наведеного вище, суд вбачає підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вирішення спору в цивільній справі за позовом Концерну «МТМ» до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості.

Поряд з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У той же час пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України № 691-ІХ від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Врахувавши, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX продовжено строк позовної давності на час дії карантину, закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, строк позовної давності необхідно застосовувати саме з 01 квітня 2020 року.

Таким чином суд дійшов висновку про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог за період з 01 березня 2014 року по 01 квітня 2017 року.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про доведеність наявної заборгованості відповідачів перед позивачем у сумі 62 267, 76 грн. за період з 01 квітня 2017 року по 31 серпня 2020 року.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2102,00 грн. оскільки його вимоги задоволено частково, а саме на 64,5% (62 267,76 *100: 96 433,42), тому з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню судовий збір в сумі 677,89 грн. (2102х64,5% : 2) з кожного.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_7 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за житлово комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 квітня 2017 року по 31 серпня 2020 року у розмірі 62 267,76 грн.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 677, 89 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 квітня 2024 року

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва