Справа № 599/1609/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2024 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі :головуючого суду судді Іваницького О.Р.

при секретарі Сеньківській З.І.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника органу опіки та піклування Світлик І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зборові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки і піклування Зборівської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Позивач посилається на те, що 05 липня 2013 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 . В шлюбі народились, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 Між ним та дружиною склалися неприязні відносини та 04 квітня 2023 року шлюб між ними розірвано. Мати з дітьми спілкується, їх життям не цікавиться, участі в їх матеріальному забезпеченні не приймає. Неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей. Тому вважає, що наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та зіслався на обставини викладені в позові.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася в зв`язку з чим суд вважає, що слід провести заочний розгляд справи.

Представник органу опіки та піклування Зборівської міської ради пояснила, що в ході збирання документів про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 встановлено, що діти проживають у приватному будинку, де створено всі необхідні умови для проживання та виховання дітей. Мати була відсутня. При спілкуванні з працівниками Служби ОСОБА_1 повідомив, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться їхнім життям та здоров ям, веде аморальний спосіб життя. Мати дітей на засідання комісії не з`явилась, та не повідомила причини своєї відсутності, хоча була належним чином повідомлена. Враховуючи, що не вдалося провести бесіду з матір`ю, не з`ясовано її ставлення до малолітніх дітей, Служба не може надати однозначного висновку про доцільність чи не доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 05 липня 2013 року зареєстрував шлюб. В шлюбі народились, 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 Між ним та дружиною склалися неприязні відносини і 04 квітня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу з дітьми не спілкується, їх життям не цікавиться, участі в їх матеріальному забезпеченні не приймає. Притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей. Зокрема, постановою суду від 11 липня 2024 року за вчинення адміністративних правопорушень передбачених ст..184 КУпАП 27 червня 2024 року, 01 липня 2024 року та 02 липня 2024 рокуна Скоробогату накладено стягненя у виді шрафу в розмірі 850 грн.

В судовому засіданні допитані свідок. - мати відповідачки, яка показала, що протягом останнього року ОСОБА_3 повністю втратила зв`язок з дітьми. Вихованням та забезпеченням дітей займається виключно батько. Незважаючи на те, що відповідачка є її дочкою повністю погоджуються з вимогами, які розглядаються судом.

Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Орган опіки та піклування Зборівської міської ради надв інформацію, що не може надати однозначного висновку про доцільність чи не доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Водночас, висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, які суд оцінює в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні спору по суті.

З приводу цього висновку органу опіки і піклування, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов`язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з`ясування його позиції та обґрунтувань. Крім того, суд повинен з`ясувати думку дитини, якщо вона здатна її висловити. Також згідно із ч. 4 ст. 19 СК обов`язковою є участь у справі органу опіки та піклування. Суду слід витребовувати від цього органу письмовий висновок відповідно до ч. 5 ст. 19 СК, а також може допитати представника цього органу в судовому засіданні.

Слід звернути увагу на те, що згідно з ч. 6. ст. 19 СК суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, з наданої суду інформації, орган опіки і піклування посилається на те, що оскільки не вдалося поспілкуватися з матір`ю та не з`ясовано її ставлення до малолітніх дітей, Служба не може надати однозначного висновку про доцільність чи не доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Проте, як встановлено в судовому засіданні відповідачка протягом року не бере жодної участі в утриманні та вихованні своєїх малолітніх. Поважних причин, які б перешкоджали відповідачці належно виконувати свій батьківський обов`язок судом також в ході розгляду справи не було встановлено. За неналежне виконання свого батьківського обов`язку ОСОБА_3 притягувалася до адміністративної відповідальності судом. Допитана в судовому засіданні свідок підтвердили факт того, що відповідачка безпричинно покинула дітей, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітніх дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя.

Отож, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер, є одним із доказів, які суд оцінює в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні спору по суті.

Як встановлено ОСОБА_3 повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а саме з дітьми не спілкується, відтак не проявляє батьківської турботи щодо них, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та успіхами у вихованні.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх материнських обов`язків, оскільки остання не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, виховання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток дітей як складову виховання, а тому позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,81,259,263-265,280 ЦПК України ст.ст.150, 164, 166 СК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду-якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Зборівського

районного суду Іваницький О.Р.