суддів Великої Палати Верховного Суду Ступак О. В., Воробйової І. А.
у справі № 496/1059/18
провадження № 14-209цс21
1. 10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - Товариство, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») про визнання недійсним договору іпотеки та вилучення реєстраційних записів щодо нерухомого майна.
3. З результатами вирішення цієї справи не погоджуємось, а тому відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.
Рух справи в судах
4. У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним і вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
6. 24 жовтня 2002 року на підставі рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 11 жовтня 2002 року № 96/5-ХХІV ОСОБА_2 отримав державний акт серії Р1 № 452433 на право приватної власності
на ту саму земельну ділянку, яка належала позивачу з 10 березня 1994 року.
7. Заочним рішенням від 25 квітня 2008 року Біляївський районний суд Одеської області у цивільній справі № 2-65/2008 скасував рішення Нерубайської сільської ради народних депутатів від 11 жовтня 2002 року № 96/5-ХХІV у частині надання ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки і визнав недійсним державний акт на право приватної власності на його ім`я від 24 жовтня 2002 року, серія Р1 № 452433.
8. У зазначеній цивільній справі суд установив, що з 2007 року спірна земельна ділянка на АДРЕСА_2 знаходиться під забороною / арештом у зв`язку з укладенням між ОСОБА_2 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» договору іпотеки від 30 травня 2006 року, предметом якого є вказана земельна ділянка.
9. Після ухвалення судового рішення у справі № 2-65/2008 позивач був впевнений у відновленні свого порушеного права власності на земельну ділянку у повному обсязі, оскільки на час передачі ОСОБА_2 майна в іпотеку останній не був власником земельної ділянки позивача, а тому такий договір іпотеки не міг забезпечувати належного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором.
10. Під час підготовки документів для отримання кредиту для власних потреб позивач дізнався, що згаданий договір іпотеки досі є чинним, а іпотекодержателем у зв`язку з відступленням банком права вимоги є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
11. ОСОБА_1 вважає договір іпотеки від 30 червня 2006 року недійсним з часу його укладення, тобто з 30 червня 2006 року, оскільки ОСОБА_2 на час укладення договору іпотеки не набув право власності та розпорядження цим майном за недійсним рішенням органу місцевого самоврядування і скасованим державним актом.
12. Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 червня 2006 року між ОСОБА_2 і Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»;
- вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , вчинений Біляївською районною державною нотаріальною конторою на підставі договору іпотеки від 30 червня 2006 року, реєстраційний номер обтяження 3400567.
13. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду
від 14 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
14. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач правильно визначився зі способом захисту порушеного права, оскільки оспорюваний договір іпотеки безпосередньо стосується його прав та охоронюваних законом інтересів. За оспорюваним правочином банк отримав в іпотеку майно, яке є власністю ОСОБА_1 . Водночас земельна ділянка передана в іпотеку особою, яка не була її власником, адже набула право власності на земельну ділянку за правовстановлюючими документами, які надалі суд визнав недійсними.
15. Суди дійшли висновку, що з часу укладення договору іпотеки від 30 червня 2006 року та внесення записів про обтяження у відповідні реєстри у ОСОБА_1 наявні перешкоди у здійсненні права власності, оскільки існуюче обтяження земельної ділянки перешкоджає йому в повному обсязі розпоряджатися майном і це порушення є триваючим. Суди вказали, що позов про усунення цього порушення є негаторним, а позовна давність на спірні правовідносини не поширюється.
16. У лютому 2020 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року й ухвалити нове судове рішення - про відмову у задоволенні позову.
17. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили зміст правовідносин та дійшли помилкових висновків про неможливість застосування у цій справі положень ЦК України про наслідки спливу позовної давності. На переконання заявника, позивач також обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.
19. Передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що наведений вище висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду суперечить сталій практиці Верховного Суду та Верховного Суду України, які тривалий час дотримуються позиції, що в разі передання майна власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту є позов про визнання правочину недійсним та/або про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину.
20. На думку колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, така правова позиція поширюється і на спірні правовідносини, що виникли у зв`язку з укладенням договору особою, яка не була власником нерухомого майна.
21. Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звернула увагу на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові
від 18 листопада 2014 року у справі № 3-176гс14, зокрема, про те, що до позовних вимог про визнання правочинів недійсними застосовуються правила про позовну давність.
23. Ухвалою від 30 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду прийняла та призначила до розгляду цю справу в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами.
Постанова Великої Палати Верховного Суду

24. Постановою від 10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу Товариства задовольнила частково, постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року в частині вимоги про визнання недійсним договору іпотеки скасувала та ухвалила в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позову; в частині вимоги про вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржувані рішення змінила шляхом викладення резолютивної частини рішення в такій редакції: «Скасувати проведену на підставі договору іпотеки № 1-2716 від 30.06.2006 державну реєстрацію права іпотеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, поверх 6, оф. 32; ) на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :04:001:0368), яка належить на праві власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )»; вирішила питання розподілу судових витрат.

25. Постанова мотивована тим, що в ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту (пункти 109, 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

26. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що укладення договору іпотеки між ОСОБА_2 та банком не створило для ОСОБА_1 як дійсного власника земельної ділянки жодних правових наслідків. На переконання Великої Палати Верховного Суду, сам по собі договір іпотеки (на відміну від внесених до реєстру на його підставі записів) не створює для позивача перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою, а тому визнання його недійсним не приведе до відновлення порушених прав власника цієї нерухомості та є неефективним способом захисту порушеного права.

27. У пункті 8.39 своєї постанови Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне конкретизувати висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 06 серпня 2021 року у справі № 910/20607/17, та зазначити, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. Судове рішення про задоволення такого позову, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїм нерухомим майном. Водночас оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного нерухомого майна або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права іпотеки за відповідачем, не є ефективним способом захисту прав власника від описаного вище порушення.

28. Велика Палата Верховного Суду також урахувала власні висновки, викладені у пункті 34 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, про те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.

Мотиви окремої думки

29. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, а сторони не заперечували, що право ОСОБА_1 на володіння та розпорядження належною йому земельною ділянкою безумовно порушене укладенням ОСОБА_2 та банком оспорюваним у цій справі договору іпотеки, предметом якого було майно, яке належить позивачу.

30. Водночас перед судами в цілому та Великою Палатою Верховного Суду зокрема постало питання визначення ефективного способу захисту порушеного права позивача в спірних правовідносинах та дотримання ним строку звернення до суду за захистом такого права.

31. Не погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що позов про визнання договору іпотеки недійсним є неефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , з таких мотивів.

32. Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

33. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що так буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

34. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

35. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57) та від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40)).

36. Серед способів захисту порушеного права законодавець у пункті 2 частини другої статті 16 ЦК України визначає, зокрема, визнання правочину недійсним.

37. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

38. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

39. За загальним правилом договір є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. Тобто регулююча сила договору стосується його сторін. Проте законодавець в окремих випадках з урахуванням того, що інші особи (не сторони договору) не можуть ігнорувати існування договору між сторонами, а також фактичне та правове становище, яке є його результатом, передбачає спеціальні правила, за яких вказані особи можуть оспорювати дійсність такого правочину.

40. На рівні норм цивільного законодавства відсутня норма, яка б передбачала нікчемність договору іпотеки в разі, коли предмет іпотеки передано банку особою, законність прав якої на предмет іпотеки спростовано судовим рішенням після укладення оспореного правочину.

41. Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору (абзац одинадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

42. За змістом статей 3, 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нерухоме майно в іпотеку може передавати лише власник або особа, у якої це майно перебуває на праві господарського відання (якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація).

43. Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання договору іпотеки недійсним та вилучення записів про обтяження майна іпотекою з тих підстав, що майно в іпотеку передано особою, законність прав якої на предмет іпотеки спростовано судовим рішенням після укладення договору іпотеки та внесення записів про обтяження у відповідний реєстр.

44. Зареєстровані за іпотечним договором обтяження перешкоджають власникові вільно розпорядитися належною йому земельною ділянкою, незважаючи на те, що стороною іпотечного договору він не є.

45. Велика Палата Верховного Суду за результатами перегляду справи у пункті 8.23 постанови від 10 квітня 2024 року зазначила, що коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово-правовими способами захисту. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звернулася до власних висновків, викладених у пунктах 109, 110 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

46. Вважаємо, що таке посилання є нерелевантним, оскільки у справі № 914/2350/18 (914/608/20) іпотекодавець оскаржив до суду дії та рішення іпотекодержателя, спрямовані на отримання у власність та прийняття на баланс з метою подальшою реалізації іпотечного майна. Тобто сторони у справі № 914/2350/18 (914/608/20) перебували у договірних відносинах.

47. Натомість у справі, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, власник земельної ділянки оспорює договір іпотеки, предметом якого є належне йому майно та який укладений між особою, яка в установленому законом порядку ніколи не набувала права власності на цю земельну ділянку, та банком. Тобто позивач не пов`язаний з відповідачами будь-якими договірними відносинами та захищає своє право власності на нерухоме майно, порушене, на його думку, укладенням правочину, стороною якого він не є.

48. Застосований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 8.23 постанови, прийнятої в цій справі, підхід повністю нівелює сферу застосування такого способу захисту, як визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є його стороною, що суперечить усталеній судовій практиці з цього питання.

49. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вже висловлювалася з приводу того, що вимогу про визнання правочину недійсним може заявити особа,

яка не є стороною відповідного правочину (див. постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц (пункт 58); від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 42); від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (пункт 49)).

50. Одним із найпоширеніших прикладів реалізації особою, яка не є стороною правочину, механізму рецисорного позову є спори про визнання недійсними фраудаторних правочинів. За усталеною практикою касаційних судів у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду оспорення кредитором правочинів, вчинених боржником з метою приховання майна та уникнення звернення стягнення на нього, є ефективним способом захисту порушених прав (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16).

51. Також Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену практику стосовно оспорення договору іпотеки власником (співвласником) майна, який не є стороною цього правочину, що порушує право власника на розпорядження майном.

52. У постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17 (провадження № 14-603цс18) Велика Палата Верховного Суду визначила,

що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства,

що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Інший зі співвласників має право оскаржити договір з підстав його недійсності.

53. Подібних висновків щодо способу захисту порушеного права Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16 (провадження № 12-90гс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 904/3657/18 (провадження № 12-159гс19), від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19).

54. Пункт 59 постанови від 17 серпня 2022 року у справі № 910/10006/19 (провадження № 12-79гс21) містить висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що власник іпотечного майна може оскаржити в суді дійсність договору іпотеки, якщо він порушує його права або охоронювані законом інтереси як іпотекодавця іпотечного майна.

55. Визначальною ознакою наведених справ є те, що майно в іпотеку передавалося неналежною особою (складом осіб), тобто або не власником майна, або не усіма співвласниками. Для власника майна у наведених справах іпотеки не існує, оскільки він не надав згоди на обтяження власності іпотекою.

56. Якщо щодо майна особи зареєстроване право іпотеки, якого не існує, то це обмежує права особи щодо розпорядження належним їй майном і створює фактичну можливість особи, яка зареєстрована як іпотекодержатель, неправомірно звернути стягнення на таке майно. У таких випадках власник майна вправі звернутися до суду з вимогою про визнання договору іпотеки як підстави існування наведених обмежень недійсним, що відповідає критеріям належності та ефективності способу захисту порушеного права.

57. Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору іпотеки та вилучення записів про іпотеку, позивач як дійсний та володіючий власник земельної ділянки, неправомірно переданої в іпотеку, прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом недійсності правочину у спосіб спростування презумпції його правомірності у судовому порядку із застосуванням відповідних наслідків з метою захисту свого порушеного права власності та його відновлення у такий спосіб. Наявність судового рішення про задоволення зазначених вимог свідчитиме про недійсність правочину з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦПК України).

58. Укладення договору іпотеки неправомочною особою (у випадку дефекту волі власника майна на передачу його в іпотеку) не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України та може призводити до наслідків, передбачених статтею 216 цього Кодексу. Момент настання таких наслідків визначає стаття 236 ЦК України.

59. Саме з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, з укладенням якого ОСОБА_1 пов`язує порушення своїх прав, і звернувся до суду в цій справі позивач. Такий спосіб захисту порушеного права прямо передбачений у пункті 2 частини другої статті 16 ЦК України та, за встановлених у цій справі обставин, є ефективним, оскільки відновить порушене право позивача, адже договір іпотеки вважатиметься недійсним з моменту його вчинення, що є підставою для скасування реєстрації обтяження на нерухоме майно, зареєстрованого внаслідок укладення договору іпотеки.

60. Водночас у пункті 8.38 постанови від 10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сам по собі договір іпотеки (на відміну від внесених до реєстру на його підставі записів) не створює для позивача перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою, а тому визнання його недійсним не приведе до відновлення порушених прав власника цієї нерухомості та є неефективним способом захисту порушеного права.

61. Не можемо погодитися з таким висновком, оскільки він суперечить нормам матеріального права та усталеній практиці самої Великої Палати Верховного Суду.

62. Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

63. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 2 Закону 1952-IV обтяження є забороною розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

64. Тобто реєстрація права або обтяження на нерухоме майно є не підставою для виникнення такого права чи обтяження, а лише офіційним їх визнанням з боку держави (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18), які існують як правовий результат укладеного договору, а не окремо від договору.

65. Тому у справі, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, саме договір іпотеки став та до визнання його недійсним залишається передумовою для виникнення у позивача перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належним йому нерухомим майном, у зв`язку із чим пред`явлений ним рецисорний позов є ефективним та належним способом захисту порушеного права.

66. На користь такого висновку свідчать і положення частини другої статті 26 Закону 1952-IV, яка передбачала, що у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (їх обтяжень), до Державного реєстру прав та їх обтяжень вноситься запис про скасування їх державної реєстрації.

67. Натомість вимога про вилучення з державних реєстрів запису про заборону відчуження спірного об`єкта нерухомого майна, яку Велика Палата Верховного Суду правильно кваліфікувала як вимогу про скасування державної реєстрації обтяження (іпотеки), є не чим іншим, як вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, що вказує на її похідний від основної вимоги характер.

68. Висновки про те, що вимога про скасування державної реєстрації прав чи їх обтяжень є похідною від вирішення вимоги про визнання правочину недійсним, неодноразово застосовувалися судом касаційної інстанції (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 179/657/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 464/7832/21).

69. Подібного висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 815/4313/17, зазначивши, що вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від спору щодо права власності на об`єкт нерухомого майна.

70. Тому не можемо погодитися з викладеним у постанові від 10 квітня 2024 року висновком Великої Палати Верховного Суду, яка внаслідок штучного розмежування двох пред`явлених позивачем вимог констатувала, що саме скасування державної реєстрації обтяження як різновид негаторного позову є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

71. На наше переконання, вимога позову про скасування державної реєстрації обтяження (іпотеки) за встановлених у цій справі обставин не може піддаватися самостійній кваліфікації в контексті ефективності вибраного позивачем способу захисту та окремо існувати в матеріально-правовій площині без оспорення документа (правочину), на підставі якого таке обтяження було зареєстроване.

72. Додатково варто підкреслити, що викладений у пункті 8.39 постанови Великої Палати Верховного Суду висновок про те, що судове рішення про задоволення позову щодо скасування державної реєстрації права іпотеки є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїм нерухомим майном, не враховує відмінностей між припиненням зобов`язання та його повною відсутністю внаслідок невиникнення між сторонами.

73. Зокрема, у пункті 8.12 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначає, що: «… ОСОБА_1 як власник не передавав Земельну ділянку в іпотеку за Договором, не був стороною цього правочину та не перебував з відповідачами в зобов`язальних відносинах, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про незаконність державної реєстрації за Товариством права іпотеки на вказану ділянку, що створює позивачу перешкоди у здійсненні правоможності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном».

74. Тим самим Велика Палата Верховного Суду фактично констатувала, що право іпотеки фінансової установи щодо майна ОСОБА_1 зареєстровано без достатньої правової підстави, фактично ніколи в правовому полі не існувало та не може створювати для позивача права чи покладати на нього обов`язки, передбачені оспорюваним у цій справі договором іпотеки.

75. Водночас вжита Великою Палатою Верховного Суду у пункті 8.39 постанови конструкція допускає існування чинності зобов`язання за договором іпотеки протягом певного періоду, а саме з моменту реєстрації за відповідачем права іпотеки до виконання державним реєстратором судового рішення про скасування державної реєстрації цього права, незважаючи на встановлену в цій справі обставину того, що позивач своє майно в іпотеку ніколи не передавав.

76. На наше переконання, саме задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним усуває правову невизначеність щодо правового режиму спірного нерухомого майна та наявності будь-яких обтяжень щодо нього, оскільки наслідком задоволення рецисорного позову є недійсність договору з моменту його укладення та, відповідно, констатація відсутності будь-яких обтяжень щодо належного позивачу майна з моменту укладення оспорюваного правочину, а не припинення такого обтяження з моменту набрання законної сили рішенням про скасування реєстрації, що підтверджує ефективність і належність вибраного позивачем способу захисту своїх порушених прав у цій справі.

77. Наведене підводить до інших ключових питань, на які Велика Палата Верховного Суду мала надати відповідь у цій справі, а саме: до якого різновиду позовів належить позов про визнання недійсним договору іпотеки й застосування наслідків його недійсності шляхом скасування державної реєстрації іпотеки, та чи поширюється на такі вимоги позовна давність.

78. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: а) прямо (стаття 268 ЦК України); б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

79. У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним правочину особою, цивільні права чи інтереси якої порушені вчиненням такого правочину. Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

80. У частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268

ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

81. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, відсутня вимога про визнання недійсним правочину, вчиненого з дефектом волі власника майна на передачу його в іпотеку, а також похідна від неї вимога про скасування державної реєстрації обтяження (іпотеки).

82. У постанові від 18 листопада 2014 року у справі № 3-176гс14, прийнятій за результатами перегляду судових рішень щодо неоднакового застосування норм матеріального права, Верховний Суд України констатував, що до позовних вимог про визнання правочину недійсними застосовуються правила про позовну давність.

83. На наше переконання, як вимога про визнання недійсним правочину (рецисорний позов), так і вимога про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації обтяження не можуть бути кваліфіковані як негаторний позов. Суть наведених вимог не виключає застосування до них позовної давності, тому на такі вимоги має поширюватися загальна позовна давність у три роки.

84. Перебіг позовної давності за вимогами заінтересованої особи (не сторони оспорюваного правочину) про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав (вчинення цього правочину).

85. У справі, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

86. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що до заявлених позивачем вимог про визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації іпотеки правила позовної давності не застосовуються, у зв`язку із чим обставини дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права не досліджували, заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не вирішували.

87. З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала всі підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Судді: О. В. Ступак

І. А. Воробйова