Провадження №: 2/336/1071/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 серпня 2024 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Боєва Є.С., за участю секретаря судового засідання Сайбель К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що з 14.08.1993 року перебувала у шлюбі зі ОСОБА_2 . Від подружнього життя мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2020 року (в справі № 336/4188/20) шлюб розірвано та встановлено, що шлюбні відносини фактично припинені з січня 2020 року. В період шлюбу за договором купівлі-продажу від 26.12.2003 року за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно у вигляді 1/3 частини 4-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане спільне майно зареєстровано на відповідача. Як вказала позивач, співвласником 2/3 часток цієї квартири була її мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вона єдиною спадкоємицею і їй в порядку спадкування за законом належить 2/3 частки 4-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач, посилаючись на те, що вона бажає поділити спільне нерухоме майно, набуте за час шлюбу з відповідачем, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/3 частину 4-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; поділити це спільне майно, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 . Також позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь оплачений нею судовий збір у розмірі 1600 грн. 40 коп.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2024 року відкрито провадження в цій справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 05.03.2024 року.
05.03.2024 року у зв`язку з неявкою відповідача підготовче судове засідання відкладено на 26.04.2024 року.
26.04.2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі та про закриття підготовчого засідання.
В підготовче судове засідання, призначене на 26.04.2024 року, сторони не з`явилися, суд постановив ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та про призначення справи до судового розгляду на 20.06.2024 року.
20.06.2024 року судове засідання не відбулося через відсутність електроенергії, розгляд срави відкладений на 21.08.2024.
21.08.2024 року позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач повідомлявся про розгляд справи в порядку, передбаченому ЦПК України, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.
Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст..223 та ч.1 ст.280 ЦПК України.
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14.08.1993 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 637 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ). У шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2020 року (справа № 336/4188/20) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
З копії договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О. (реєстр. № 2542), яка надана позивачем в якості доказу, видно, що продавці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продали, а покупці ОСОБА_4 та ОСОБА_2 купили квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 62, 26 кв. м., жилою площею 47,0 кв. м. на праві спільної часткової власності в таких частках: ОСОБА_4 в 2/3 частках, ОСОБА_2 в 1/3 частці. З даного договору купівлі продажу квартири та з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 19.01.2004 року вбачається, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на ім`я одного з подружжя ОСОБА_2 , була придбана у 2003 році, тобто, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 163 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки 1/3 квартири АДРЕСА_2 була придбана подружжям у період шлюбу, таке майно є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а тому це майно може бути поділене між співвласниками порівну.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Якщо вважати, що частки у майні придбаному у шлюбі є рівними, то частка позивача ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 становить 1/6 частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру, частка відповідача ОСОБА_2 також становить таку ж частку.
Отже, суд доходить висновку про підставність вимог ОСОБА_1 щодо поділу майна подружжя.
Щодо окремої позовної вимоги про визнання частини квартир спільним майном подружжя та вимоги щодо позбавлення права власності відповідача на частину квартири.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Як згадувалося вище, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).
«... вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суди не врахували, що висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання будинку спільним майном подружжя сторін судам належало відмовити;
при задоволенні вимог про визнання за особою права власності на частину вказаного будинку суди не врахували, що поділ майна подружжя здійснюється в натурі відповідно до визначених судом часток, при цьому не виключається звернення одного із подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аналіз змісту позову Д. свідчить, що ним пред`явлено саме позов про визнання права на частку в праві спільної власності на будинок, а не позов про його поділ в натурі (визнання права на частину будинку з визначенням, які саме об`єкти в натурі відповідають його частці в праві спільної часткової власності)».
Суд зауважує, що позивачкою ОСОБА_1 пред`явлено саме позов про визнання права на частку в праві спільної власності на будинок, а не позов про його поділ в натурі (визнання права на частину квартири з визначенням, які саме об`єкти в натурі відповідають його частці в праві спільної часткової власності).
За наведеного позов слід задовольнити частково, визнавши за кожною стороною в порядку поділу спільного майна подружжя право на часток у праві спільної часткової власності, що є належним способом захисту в цих правовідносинах.
В силу вимог статті 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог, за який сплачений судових збір, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 грн. 39 коп.
Керуючись ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 70, 163 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 , визнати за ОСОБА_2 право власності на частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір розмірі 1600 грн. 39 коп.
Відомості, передбачені п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду, а у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Є.С. Боєв