Дата документу 26.04.2024 Справа № 334/7153/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7153/23 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/327/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що27.03.2023 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. вчинила нотаріальний напис про стягнення з позивача на користь відповідачки заборгованості за нотаріально посвідченим договором про сплату аліментів від 12.03.2016, яка утворилась за січень-травень 2022 року у сумі 15 000,00 грн.

Вважає, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вказана заборгованість є спірною. Так, отримавши повідомлення нотаріуса і заяву ОСОБА_2 щодо заборгованості за договором про сплату аліментів за 2022 рік у сумі 18 000,00 грн. і за січень 2023 року у сумі 3 000,00 грн., він направив нотаріусу відповідь про незгоду з заборгованістю і надав докази сплати аліментів за період липня - грудня 2022 року у визначеному договором розмірі.

Крім того, ОСОБА_2 зверталась до суду з позовною заявою про збільшення розміру аліментів, яка була задоволена заочним рішенням суду першої інстанції, однак виконавчий лист відповідачка не отримувала і до примусового виконання не пред`являла. Після скасування заочного рішення було ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено. При цьому, у даному позові не заявлялось вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Не зважаючи на наявність спору між сторонами і відсутність доказів про неотримання аліментів, нотаріус самостійно змінив суму вимоги і вчинив виконавчий напис на суму 15 000,00 грн., а не на 21 000,00 грн., як просила ОСОБА_2 .

Крім того, до червня 2022 року між сторонами існували сімейні стосунки, і питання про сплату аліментів не виникало, а після подачі позову про розірвання шлюбу він пересилився до батьків і став сплачувати аліменти.

Вказуючи на відсутність документів щодо безспірності заборгованості по аліментам, невизнання боржником пред`явлених до нього вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 27.03.2023 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 15 000,00 грн., який зареєстровано в реєстрі за № 313, таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в позовній заяві він вказував, що до червня 2022 року між ним та відповідачкою існували фактичні шлюбні відносини, а тому питання про сплату аліментів не виникало. Цей факт відповідачкою в судовому засіданні не спростований.

Нотаріусу заявником були подані заперечення у письмовому вигляді.

Згідно з умовами Договору про сплату аліментів їх оплата повинна здійснюватись у готівковій формі. Умови про порядок підтвердження передачі коштів в готівковій формі цей Договір не передбачає. З моменту укладення вказаного Договору і до липня 2022 року, коли шлюбні відносини припинились і відповідачкою було подано позов про розірвання шлюбу, між сторонами не виникало питань про відокремлення аліментів від коштів, які позивач надавав відповідачці на утримання сім`ї.

Суд також не врахував недобросовісну поведінку з боку відповідачки, яка ввела в оману нотаріуса, зазначивши в загальній сумі боргу за період з січня 2022 по січень 2023 включно виплати, що були позивачем здійснені вже в безготівковій формі, починаючи з липня по грудень 2022 та за січень 2023. Причому не зазначено підстав, чому саме з січня 2022 року стягується борг, чому обрано саме такий період прострочки. Адже у позивача немає доказів, що він надавав кошти відповідачці з дня укладення Договору.

Оскаржуване рішення фактично ґрунтується на припущеннях, тому що відповідачем також не надано жодних доказів неотримання нею аліментів з початку 2022 року по липень, доки тривали шлюбні стосунки і вівся спільний сімейний бюджет, про що вона не заперечувала у судовому засіданні. Відсутні і докази про намір стягнення цього боргу в примусовому порядку протягом року: звернення до нотаріуса відбулось тільки в березні 2023 року. Ніяких спірних питань щодо сплати/несплати аліментів на утримання сина не виникало і протягом часу з дня укладення Договору 12.03.2016 при спільному проживанні та веденні спільного господарства.

Що стосується відсутності спору між сторонами, як вказав суд у рішенні, то скаржник зазначав в позові, що ним особисто 12 березня 2023 року були надані нотаріусу відповідь на заяву, в якій він звернув увагу нотаріуса на те, що в заяві не вказано, за які саме місяці виникла заборгованість, а також на те, що вказана заявницею сума не відповідає дійсності. Тобто, ОСОБА_1 не висловив згоди з заявленими вимогами.

ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, що є порушенням статті 88 Закону України «Про нотаріат», якою визначено, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вважає, що в даній справі нотаріусом для вчинення виконавчого напису належним чином не здійснена перевірка наявності певних умов, за яких може бути вчинена зазначена нотаріальна дія, а також перевірка всіх пред`явлених для вчинення виконавчого напису документів, які підтверджують безспірність зазначеної заборгованості боржника перед стягувачем.

Зазначає, що суд не з`ясовував, що спонукало сторони, що уклали шлюб та стали сім`єю, укласти між собою Договір про сплату аліментів: як сторони розподіляли кошти спільного бюджету сім`ї і чи був такий спільний бюджет; як можливо відокремити та зафіксувати суми аліментів, що відповідно до норм Сімейного кодексу України є власністю дитини і повинні витрачатись тільки на її утримання і задоволення її потреб, з сімейного бюджету. Тобто, суд не з`ясував сам факт ненадання позивачем коштів на утримання сина з початку 2022 року по липень того ж року.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. надала апеляційному суду лист, в якому зазначила, що 14.02.2023 року ОСОБА_2 звернулася з заявою про стягнення заборгованості по сплаті аліментів на підставі договору, посвідченого нею 12.03.2016 року, з гр-на ОСОБА_1 . Після отримання заяви ОСОБА_1 надіслав квитанції про перерахування коштів, але вони не підтверджують відсутність боргу за січень, лютий, березень, квітень, травень 2022 року. Сума боргу склала 15 000,00 грн. Дія договору не зупинялась. Такої інформації не надходило.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

За ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевказані норми, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 26.04.2024 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив із того, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису №313 від 27.03.2022 боржник ОСОБА_1 мав безспірну заборгованість перед стягувачем ОСОБА_2 за січень травень 2022 року, не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису не було. Надані боржником документи щодо сплати аліментів за червень грудень 2022 року та за січень 2023 року були враховані приватним нотаріусом, на підставі заяви ОСОБА_2 про вчинення виконавчого напису щодо заборгованості за січень травень 2022 року у сумі 15000,00 грн., відсутності заперечень боржника та доказів відсутності такої заборгованості, приватним нотаріусом правомірно було вчинено виконавчий напис. Суд дійшов висновку, що подана нотаріусу заборгованість ОСОБА_1 була безспірною.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За результатами аналізу норм вищенаведених нормативних актів можна дійти висновків, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц наголосила на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (яка змінила прізвище на ОСОБА_4 ) 12.03.2016 був укладений Договір про сплату аліментів, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 426 (а.с. 31).

Пунктами 1-3 договору передбачено, що платник зобов`язується сплачувати отримувачу аліменти на утримання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент підписання договору розмір аліментів встановлено в сумі 3 000,00 грн. Виплата аліментів буде здійснюватися щомісячно платником, не пізніше 10 числа кожного місяця.

Пунктом 12 договору передбачено, що у разі невиконання платником свого зобов`язання із виплати аліментів, визначеного цим договором, отримувач вправі пред`явити цей договір до стягнення у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зміни та доповнення до цього договору не вносились, дія договору про сплату аліментів не зупинялась.

За заявою ОСОБА_2 від 14.02.2023 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. надіслано платнику аліментів за Договором про сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 , якою доведено до відома, що за вказаним договором існує заборгованість по аліментам за 2022 рік у сумі 18 000,00 грн., та за січень 2023 року у сумі 3 000,00 грн., загальна сума 21 000,00 грн. У разі непогашення заборгованості по аліментам, буде вчинено виконавчий напис (а.с. 4, 46-47).

На вказану заяву ОСОБА_1 надіслав відповідь від 12.03.2023, у якій вказав, що аліменти з липня 2022 року по грудень 2022 року ним сплачувались щомісячно, на підтвердження чого надав копії документів про поштові перекази. Посилаючись також на те, що на розгляді в Ленінському районному суді м. Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до нього про збільшення розміру аліментів, мова про стягнення заборгованості не йшла, вказав на відсутність підстав для вчинення виконавчого напису (а.с. 6-8, 48-58).

У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 заборгованості по аліментам, ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. заяву про вчинення виконавчого напису згідно договору про сплату аліментів на дитину від 12.06.2016 щодо заборгованості по аліментам за січень травень 2022 року у сумі 15 000,00 грн. (а.с. 43).

Після отримання заяви ОСОБА_1 і квитанцій про перерахування аліментів, які стосувалися періоду липня 2022 року січня 2023 року, заяви ОСОБА_2 про вчинення напису за безспірний період з січня по травень 2022 року включно, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. було вчинено виконавчий напис від 27.03.2023, зареєстрований в реєстрі за №313, яким пропонується стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором про сплату аліментів на утримання дитини, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. 12.03.2016 за р.№ 426, за січень-травень 2022 року у загальній сумі 15 000,00 грн. (а.с. 5, 44).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі від 20.07.2023 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №313 від 27.03.2023 (а.с. 9, 37).

Крім того, у зв`язку з тим, що боржником аліменти не сплачувались, 05.09.2023 ОСОБА_2 звернулась письмово до ОСОБА_1 щодо заборгованості по аліментам у розмірі 36 000,00 грн. і неповідомлення платником про причини затримання виплат, як це передбачено п. 4 договору, та запропонувала розірвати даний договір за взаємною згодою відповідно до п. 8 договору (а.с. 38).

З письмової відповіді ОСОБА_1 від 13.09.2023 на пропозицію про розірвання договору вбачається, що вказаний розмір заборгованості у сумі 36 000,00 грн. він заперечує, зобов`язується найближчим часом погасити дійсно існуючу заборгованість. Вважає, що наявність заборгованості не є підставою для розірвання договору про сплату аліментів і не буде відповідати інтересам дитини, та пропонує в порядку ст. 189 СК України звернутись до нотаріуса із заявою про стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса (а.с. 39).

До цього, а саме 22.08.2023, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса №313 від 27.03.2023 таким, що не підлягає виконанню.

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому вказувала на невиконання договору про щомісячну сплату аліментів у сумі 3000,00 грн., вважала що платник аліментів може платити аліменти у більшому розмірі, і просила стягувати аліменти на утримання сина у розмірі 4000,00 грн. Отже, даний позов стосувався питання збільшення розміру аліментів, визначених нотаріально посвідченим договором про сплату аліментів на утримання дитини.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2022 у цій справі постановою апеляційного суду від 01.02.2023 було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

До нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису ОСОБА_2 звернулась 14.02.2023, тобто після ухвалення остаточного рішення у вищевказаній справі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що невирішених спорів щодо заборгованості на момент звернення і вчинення виконавчого напису не існувало.

Правильним є і висновок суду стосовно того, що існування між сторонами сімейних стосунків до червня 2022 року не виключає обов`язку платника виконувати договір про сплату аліментів на утримання дитини, який укладався між сторонами в період шлюбу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, підставно виходив із того, що ОСОБА_2 надала всі докази, які підтверджують безспірність заборгованості за договором про сплату аліментів на утримання дитини від 12.03.2016, укладеним між сторонами, що при вчиненні виконавчого напису було дотримано встановлену діючим законодавством процедуру, тому законних підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, немає.

Доводи апеляційної скарги про наявність між сторонами фактичних шлюбних відносини до червня 2022 року, подання нотаріусу заперечень з приводу стягнення заборгованості по аліментам, недотримання умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, не здійснення нотаріусом перевірки для вчинення виконавчого напису зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко