Номер провадження: 22-ц/813/3243/24
Справа № 492/437/22
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н.Д.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, а також стягнення судових витрат.

Позовна заява вмотивована тим, що 02 лютого 2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «RENAULT KANGOO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, червоного кольору, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти, у попередньо узгодженому розмірі, а відповідач передав позиваці зазначений автомобіль та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

У зв`язку з відсутністю у позивачки зареєстрованого місця проживання, остання не змогла перереєструвати спірний автомобіль. Позивачка зверталася до відповідача з проханням перереєструвати автомобіль, однак через зайнятість відповідач не міг визначитись з часом її проведення.

У лютому 2022 року працівниками патрульної поліції спірний автомобіль було вилучено у зв`язку з наявністю виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 , позивачка оплатила штраф, але автомобіль їй не повернули. 14 квітня 2022 року позивачці стало відомо, що відповідач вивіз автомобіль у невідомому напрямку та відмовляється повернути їй транспортний засіб, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції помилково пов`язує момент набуття права власності на рухоме майно з моментом державної реєстрації автомобіля, так як договір про відчуження автомобіля не підлягає державній реєстрації, так само як не підлягає реєстрації право власності на автомобіль, а в Законі України «Про дорожній рух» (ст. 34) визначено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання». Тобто закон називає особу, що придбала ТЗ, але його не зареєструвала Власником. І більше ніде в законодавстві немає посилань на те, що право власності на ТЗ виникає з моменту реєстрації.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 17 березня 2012 року, автомобіль марки «Renault Kango», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 , відповідачем у справі (а.с. 10).

Відповідно до договорів купівлі-продажу транспортного засобу від 02 лютого 2016 року, укладених між ОСОБА_2 , відповідачем у справі, та ОСОБА_1 , позивачкою у справі, продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти у власність транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, червоного кольору, зареєстрований за продавцем 17 березня 2012 року (а.с. 8, 9). Відомості про ціну транспортного засобу та його оплату у зазначених договорах відсутні.

У період перебування спірного транспортного засобу у користуванні позивачки ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 , відповідача у справі, вищезазначений автомобіль був затриманий та поміщений на штрафмайданчик (а.с. 13, 15). На підтвердження оплати вартості евакуації транспортного засобу та його зберігання ОСОБА_1 , позивачкою у справі, надано суду копії відповідних квитанцій (а.с. 14).

Факт затримання транспортного засобу та перебування його на штрафмайданчику, звідки спірний автомобіль був повернутий ОСОБА_2 визнаються учасниками справі, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України.

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Отже, на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, тобто право власності.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, (далі - Порядок).

Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На зареєстровані транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та/або електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, таким транспортним засобам присвоюються номерні знаки (їх буквено-цифрова комбінація).

Згідно з п. 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Пункт 7 Порядку вказує, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до п. 33 Порядку перереєстрація транспортних засобів проводиться в разі зміни їх власників.

Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що автомобіль марки «Renault Kango», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 , відповідачем у справі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 17 березня 2012 року (а.с. 10).

Відповідно до договорів купівлі-продажу транспортного засобу від 02 лютого 2016 року, укладених між ОСОБА_2 , відповідачем у справі, та ОСОБА_1 , позивачкою у справі, продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти у власність вищезазначений транспортний засіб.

Отже, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, спірний автомобіль відповідачем, як власником автомобіля, з реєстрації для продажу не знімався, останній є зареєстрованим власником цього автомобіля, а позивачка, яка вважає себе власником вказаного транспортного засобу, жодних заходів для його реєстрації за собою, починаючи з 2016 року протягом 6 років не вживала.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах, тому сторони мали можливість здійснити перереєстрацію спірного автомобіля з використанням інших, передбачених Порядком № 1388, способів реєстрації, зокрема, шляхом особистої явки до органу реєстрації транспортних засобів, спірний автомобіль, відповідачем, як власником транспортного засобу з обліку для продажу не знімався, позивачка з 2016 року автомобіль не перереєструвала, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу, що суд не може підміняти орган, уповноважений здійснювати державну реєстрацію права власності на транспортний засіб і перебирати на себе повноваження, які законодавством віднесені до компетенції цих органів.

Суд першої інстанції вмотивовано не взяв до уваги письмові докази, а саме: договори купівлі-продажу транспортного засобу від 02 лютого 2016 року (а.с. 8, 9, 17), укладені сторонами у простій письмовій формі на підтвердження купівлі-продажу зазначеного автомобіля, оскільки зазначені договори не містять істотних умов, а фактично містить розбіжності щодо їх змісту та умов щодо передачі транспортного засобу, так як зазначений в договорі акт прийому-передачі відсутній.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 17 березня 2023 року (а.с. 98, 101), оскільки зазначені свідки не допитувались судом в судовому засіданні зі складанням присяги і не попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від дачі показань за ст. ст. 384, 385 КК України.

Вказані письмові пояснення можуть бути розцінені як письмові докази у справі, проте виходячи з принципів належності і допустимості доказів, а також враховуючи встановлений процесуальним законом спеціальний порядок допиту свідків, ці пояснення як письмові докази у справі не є належними і достатніми для встановлення обставин, які досліджуються у цій справі.

Таким чином, пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без їх допиту у суді не можуть бути належними доказами.

Суд першої інстанції також правильно критично поставився до приєднаних до матеріалів справи доказів у виді фотознімків (а.с. 105, 106, 107, 10, 109), оскільки за їх змістом неможливо встановити який саме автомобіль зображено на них, ким він використовується чи під чиїм керуванням перебуває, в який день, місяць і рік їх зафіксовано, зазначені фотознімки не містять інформації щодо предмета доказування, відповідно до ст. 77 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Частинами першою, третьою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Правове регулювання відносин щодо купівлі-продажу транспортних

засобів, здійснюється на підставі ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у нормах Закону України «Про дорожній рух», Закону України «Про автомобільний транспорт», Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі Порядок № 1200), та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки договорів.

Отже, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі №166/817/22.

Встановлено, що сторони у справі уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі, не дотримали спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на спірний автомобіль.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує право власності.

Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Сторони мали можливість здійснити перереєстрацію спірного автомобіля з використанням, передбачених Порядком № 1388 способів реєстрації, зокрема, шляхом особистої явки до органу реєстрації транспортних засобів.

Суд апеляційної інстанції констатує відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 02.02.2016, який не було укладено у визначеному законом порядку, сторони цього правочину не дотрималися спеціального порядку відчуження та набуття права власності на цей автомобіль.

Оскільки спірний автомобіль не було знято з обліку в уповноваженому органі МВС України та він зареєстрований за відповідачем, апеляційний суд погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, так як продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Тому сам по собі договір купівлі-продажу автомобіля, укладений у простій письмовій формі, умови якого сторонами належним чином не виконано, не може бути підставою для набуття позивачем права власності на зазначений автомобіль.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 185/5260/20-ц.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 17 квітня по 26 квітня 2024 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 квітня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда