Номер провадження: 22-ц/813/784/24
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шаркевича В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2022 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Чухрай Тетяна Юріївна, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним,

встановив:

14.12.2017 року ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Чухрай Т.Ю., ОСОБА_3 , та уточнивши вимоги, просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового буд. АДРЕСА_1 , укладений 17.08.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. за № 2283 від 17.08.2017 року, за яким ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у власність 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 90,2 кв.м., в тому числі житловою площею 61,6 кв.м., надвірних споруд: літніх кухонь літ. «Б» і літ. «Г», підвалу літ. «В», сараю літ. «Д», убиральні літ. «Е», споруд №1-3,1.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що оспорюваний договір був укладений під впливом насильства та психічного тиску з метою спонукання до здійснення правочину з боку сторонньої особи та відповідача ОСОБА_2 .

Крім того, приватний нотаріус Чухрай Т.Ю. грубо порушила порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, допустивши сторонню особу до укладення угоди, що також позивач сприйняв як психічний тиск, погодившись на підписання угоди.

31.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою про те, що невстановлені особи, зловживаючи довірою її сина ОСОБА_4 , ввівши його у стан алкогольного сп`яніння, скориставшись його неадекватністю, змусили ОСОБА_4 підписати документи про передачу у власність спірного будинку (а.с.13).

За вказаною заявою було розпочато кримінальне провадження № 0002991, матеріали якого витребувані судом апеляційної інстанції і оглянуті в судовому засіданні..

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового буд. АДРЕСА_1 , укладений 17.08.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю. за № 2283 від 17.08.2017 року, за яким ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у власність 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 90,2 кв.м., в тому числі житловою площею 61,6 кв.м., надвірних споруд: літніх кухонь літ. «Б» і літ. «Г», підвалу літ. «В», сараю літ. «Д», убиральні літ. «Е», споруд №1-3,1 (т.2, а.с. 126-134).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.136-140).

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_5 у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28 вересня 2023 року, на підставі пункту 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 року визначено інший склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М. (т.2, а.с.187).

В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 року, судді Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т.2, а.с.189).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника позивача адвоката Шаркевича В.Т., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання, у тому числі відповідач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Каланжова В.І. (т.2, а.с.207-215).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція направлялась третій особі ОСОБА_3 за останнім відомим місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

Однак, поштова кореспонденція на вказану адресу повернулася до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (т.2, а.с.210).

У зв`язку з цим, Одеським апеляційним судом 29.03.2024 року було розміщено наофіційному веб-сайті судової влади України оголошення про повідомлення третьої особи ОСОБА_3 про слухання справи 10.04.2024 року о 14 год. 00 хв., що в сенсі ст. 128 ЦПК України є належним повідомлення (т.2, а.с.216-217).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 10.04.2024 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище.

У зв`язку з перебуванням судді Драгомерецького М.М. (т.2, а.с.222) у відпустці, повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 29.04.2024 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.2, а.с.152) від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, за участю представника позивача та у відсутність інших учасників справи, за наявними матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог (т.2, а.с.126-134).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст.229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічні роз`яснення містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними».

Виходячи зі змісту ст.ст.203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У пункті 21. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , належала 1/2 частина житлового буд. АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 90,2 кв.м., в тому числі житловою площею 61,6 кв.м., надвірних споруд: літніх кухень літ. «Б» і літ. «Г», підвалу літ. «В», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «Е», споруд №1-3,1.

На підставі договору дарування від 17.08.2017 року ОСОБА_4 подарував чужій особі - відповідачу ОСОБА_6 зазначену частину спірного будинку (т.1, а.с.36-37).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т.2, а.с.47).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2021 року замінено первісного позивача ОСОБА_4 на його правонаступника ОСОБА_1 (т.2, а.с.66).

Судом першої та апеляційної інстанцій були оглянуті матеріали кримінального провадження № 0002991 від 01.09.2017 року за заявою ОСОБА_1 про те, що невстановлені особи, зловживаючи довірою її сина ОСОБА_4 , ввівши його в стан алкогольного сп`яніння, і скориставшись його неадекватністю, намагаючись шахрайським шляхом заволодіти майном, змусили ОСОБА_4 підписати документи про передачу належну йому частину будинку по АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 .

В зазначених матеріалах кримінального провадження міститься розписка, яка датована 17.08.2017 року, тобто у день укладення оспорюваного правочину у даній справі, та написана начебто ОСОБА_4 . Зі змісту зазначеної розписки вбачається, що ОСОБА_4 бере у борг у відповідача ОСОБА_2 4 000,00 доларів США зі сплатою 10%, та строком повернення два місяці. У якості задатку ОСОБА_4 передав житловий будинок по АДРЕСА_1 та зауважив, що у разі не повернення боргу не заперечує проти продажи даного будинку (а.с.16 матеріалів кримінального провадження №0002991).

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що, якщо пов`язувати розписку, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, то виходить, що обдарований відповідач ОСОБА_2 переслідував від дарувальника майновий інтерес з повернення грошей, натомість не чекаючи виконання зобов`язання дарувальником, мав здійснити відчуження.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Суд першої інстанції, досліджуючи трактування насильства та пов`язуючи його з матеріалами кримінального провадження №0002991, обґрунтовано вказав, що ОСОБА_4 дійсно відчував страх, що його відмова від вчинення оспорюваного правочину могла спричинити його законним інтересам, а й фактом покладання на нього переслідуваного за розпискою від 17.08.2017 року майнового інтересу відповідача.

Крім того, факт дарування єдиного свого майна дарувальником обдарованому, який ніяким чином не був раніше дарувальнику відомий, тобто зовсім чужий людині, що також не спростовано учасниками справи, ставить під сумнів законність такого правочину.

З матеріалів справи також вбачається, що після укладання спірного правочину, позивач ОСОБА_4 продовжував мешкати у спірному будинку та сплачував комунальні послуги, що свідчить про відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним правочином дарувальником обдарованому. А тому, у даному випадку, такий договір відповідно до ст.ст.203,215,229 ЦК України, є недійсним.

Таким чином, приймаючи до увагу наявну в матеріалах кримінального провадження №0002991 боргову розписку ОСОБА_4 , що вказувала на майновий інтерес відповідача ОСОБА_2 та переслідувала зобов`язальну мету, тож дійсним та підтвердженим було наявність страху у дарувальника в момент посвідчення правочину щодо впливу на його законні права та інтереси, а також враховуючи, що позивач продовжував мешкати у спірному будинку та сплачував комунальні послуги, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недійсність оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийняте у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2022 рокузалишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2022 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 29.04.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький