печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі судових засідань подання державного виконавця Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) Нагайчука М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

До Печерського районного суду м. Києва надійшло вказане подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи подання, державний виконавець зазначив, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2, до складу якого входять:

- виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 826/14874/16 від 10.09.2018, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва, про стягнення з підприємця ОСОБА_1 11150, 69 грн. в рахунок погашення податкового боргу;

- виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 640/36102/21 від 06.09.2022, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва, про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в сумі 36156, 51 грн.;

- виконавчого провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 640/8611/20 від19.05.2021, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення податкового боргу в cyмi 100 876,80 гpн.

03.10.2023 державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно відповіді на запит №: 176650724 від 03.10.2023 до Міністерства внутрішніх справ України, за боржником не зареєстровано транспортних засобів.

Керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника.

18.09.2024 державним виконавцем було направлено виклик фізичної особи (боржник ОСОБА_1 ) щодо надання пояснення зa фактом невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання. (штрих-код поштового відправлення 265).

Станом на 30.09.2024 боржник на виклик державного виконавця не з`явився.

Державним виконавцем було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , проте боржника за вказаною адресою не розшукано.

Державним виконавцем, відповідно до законодавства, робляться періодичні запити до ДФС та МВС щодо наявних відкритих рахунків у банківських установах та про наявні зареєстровані транспортні засоби, та відповідно запиту № 227204485 від 18.09.2024 до Міністерства внутрішніх справ України, за боржником не зареєстровано транспортних засобів.

26.09.2024, державним виконавцем було направлено запит до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону та згідно відповіді № 229019985 від 26.09.2024, боржник періодично перетинає державний кордон України, у зв`язку з цим є необхідність в тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за мeжi України.

Таким чином, в ході виконавчого провадження державним виконавцем виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, однак боржник ухиляється від виконання судових рішень шляхом вчинення дій, які унеможливлюють та ускладнюють виконання виконавчого листа, а саме безпідставно не з`являється на виклики державного виконавця та умисно ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків.

Положенням цивільного процесуального закону, а саме: частиною першою ст. 441 ЦПК України визначено, що ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

У судове засідання державний виконавець не з`явився, про розгляд подання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вивчивши подання, дослідивши копії матеріалів виконавчого провадження, що містяться у матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2, до складу якого входять:

- виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 826/14874/16 від 10.09.2018, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва, про стягнення з підприємця ОСОБА_1 (PHОКПП НОМЕР_1 ) 11150, 69 грн. в рахунок погашення податкового боргу;

- виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 640/36102/21 від 06.09.2022, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва, про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в сумі 36156, 51 грн.;

- виконавчого провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 640/8611/20 від19.05.2021, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення податкового боргу в cyмi 100 876,80 гpн.

Державним виконавцем на підтвердження обставин, викладених у поданні долучено: відповідь на запит до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону та згідно відповіді № 229019985 від 26.09.2024, з якої вбачається, що боржник періодично перетинає державний кордон України, відповідь на запит №227204485 від 18 вересня 2024 року до Міністерства внутрішніх справ України з якої вбачається, що у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби, постанову державного виконавця від 03.10.2023 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4, постанову державного виконавця від 03.10.2023 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження НОМЕР_4, постанову державного від 03.10.2023 виконавця про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_4, постанову про арешт коштів боржника від 03.10.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_4, відповідь державної податкової служби України ГУ ДПС у Хмельницькій області, виконавчий лист по справі № 640/36102/21 від 06.09.2022, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва, про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг в сумі 36156, 51 грн, лист державної податкової служби України ГУ ДПС у Хмельницькій області, постанову державного виконавця від 03.10.2023 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3, постанову державного від 03.10.2023 виконавця про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_3, постанову про арешт коштів боржника від 03.10.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_3, постанову державного виконавця від 03.10.2023 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, постанову державного виконавця від 03.10.2023 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №72917476постанову державного від 03.10.2023 виконавця про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_5, постанову про арешт коштів боржника від 03.10.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_5, відомості з державного реєстру права власності на нерухоме майно, виконавчий лист по справі № 640/8611/20 від19.05.2021, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення податкового боргу в cyмi 100 876,80 гpн.

Матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2 не містять будь-яких доказів, які б давали підстави для висновку про те, що боржник повідомлений про відкриття відносно неї виконавчого провадження, і як наслідок, ухиляється від виконання судового рішення, також матеріали судової справи не містять достовірних даних про те що, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою, вказаною у виконавчому листі, як наслідок, адресу направлення кореспонденції.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини першої ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у пункті 18 частини третьої ст. 11 Закону № 606-ХІV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде встановлено протилежне. Наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із змісту подання державного виконавця, боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язання, проте не надано доказів того, що він безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, або доказів, які дають підстави вважати, що боржник має намір ухилитися від виконання рішення суду шляхом залишення території України, а також доказів того, що вчинено всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на погашення боржником суми боргу, а тому висновок про умисні дії боржника щодо уникнення виконання судового рішення є передчасним та неспівмірним з огляду на надані суду письмові докази.

Згідно з п. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах, національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав чи свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" від 26.11.2009 р. Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2013р. у справі "Хлюстов проти Росії". Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Хлюстов проти Росії" від 11.07.2013р. ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини переборної сили, події тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами)від 21 січня 1994 року, яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово обмежено право на виїзд з України, зокрема, у тому випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Також суд вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Окрім того, за змістом ст. 441 ЦПК України, вирішення питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За викладених обставин суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні подання.

На підставі вищенаведеного, керуючись положеннями Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 1-22, 441, 352-353 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця Печерського ВДВС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) Нагайчука М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Суддя О.Л.Бусик