УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 639/8490/19

провадження № 61-4065ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вільному спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від нього,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вільному спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомляти ОСОБА_2 про місце проживання дитини та зміну місця проживання дитини, встановлено наступний порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено час зустрічей: кожну першу та третю суботу кожного місяця з 11 години 00 хвилин до 14 години 00 хвилин, з початком таких зустрічей за місцем проживання дитини. Визначено, що зустрічі батька та сина відбуваються в присутності матері ОСОБА_1 , або без присутності матері - за вибором останньої. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При ухваленні судових рішень суди виходили з найкращих інтересів дитини, віку хлопчика, для виховання і формування якого є природним і важливим спілкування з батьком, активне бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, яке він виявляв протягом тривалого часу розгляду справи, а також під час подружнього життя, з огляду на відсутність належних, достатніх і допустимих доказів для висновку про наявність передбачених стаття 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 , суди виходили з того, що визначений режим побачень та порядок участі ОСОБА_2 у спілкуванні з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є на даний час достатнім і буде відповідати інтересам дитини та умовам його нормального розвитку, виховання та навчання, сприятиме зближенню сина з батьком, з метою створення умов для реалізації прав батька на особисте спілкування із сином та відповідатиме інтересам матері, яка також може бути присутньою за потреби при такому спілкуванні. Висновки органу опіки та піклування обґрунтовані виключно тими обставинами, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною та між ними втрачені сімейні стосунки, однак висновки не містять жодних обґрунтувань щодо винної поведінки батька, та які в цьому випадку є підстави щодо застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення відповідача батьківських прав.

ОСОБА_1 18 березня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволенні зустрічної позовної заяви, ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 19 серпня 2021 року у справі № 175/3922/19. Неврахування судами висновків, викладених ЄСПЛ у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11). Посилається на те, що матеріали справи не мають жодного підтвердження того, що відповідач тим чи іншим чином виконував свої батьківські обов`язки з липня 2020 року (дата приїзду до України) по лютий 2024 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції). Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсуність інтересу до дитини з боку відповідача, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Суд відмовив у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, але не попередив батька про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і не поклав на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд не надавав відповідачу час для зміни ставлення до батьківства. Суд необґрунтовано задовольнив зустрічний позов, який не підтверджений доказами щодо існування перешкод в спілкуванні з дитиною з боку позивачки. Але суди не застосували статтю 614 ЦК України, яка свідчить про те, що в цивільному праві є презумпція вини особи, яка допустила порушення зобов`язання. Відповідач не довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язань, тобто відсутність своєї вини за умисне порушення зобов`язань він не довів. Отже оскаржувані судові рішення винесено всупереч нормам Конституції України, ЦПК України, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, усталеної практики Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про охорону дитинства»..

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 11 вересня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

19 липня 2015 року від шлюбу народився ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28 липня 2015 року батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року з урахуванням ухвали суду від 25 квітня 2019 року про виправлення описки у цивільній справі № 639/5952/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 11 вересня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 591. Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_1 залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не нижче 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо судових витрат.

06 травня 2019 року на виконання рішення суду від 11 березня 2019 року, Жовтневим районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 639/5952/18.

16 травня 2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 07 липня 2020 року, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів, станом на 30 вересня 2019 року, складає 24 846,50 грн, жодних сплат за вказаний період боржником не здійснювалось.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в кв. АДРЕСА_1 . У іншій частині у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відмовлено. Встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 11 серпня 2015 року. З інформації Прикордонної служби України № 84/А-8857 від 03 липня 2018 року, громадянин Йорднського Хашимітського Королівства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перетинав державний кордон України у пункті пропуску Бориспіль-D 07 листопада 2017 року о 17:43 на вилетів рейсом 761 Київ-Амман.

З довідки Реєстру територіальної громади м. Харкова від 19 червня 2019 року, на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 травня 2019 року ОСОБА_2 знято з реєстрації 19 червня 2019 року.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 20 червня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З довідки Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області від 18 жовтня 2019 року вбачається, що 08 жовтня 2019 року до Новобаварського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області надійшла заява від гр. ОСОБА_1 , 1986 р. н., яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в якій вона просить надати інформацію: звертався, або ні до ОВС, гр. ОСОБА_2 , за фактом перешкоджання нею бачитись та спілкуватись з сином гр. ОСОБА_3 , оскільки в теперішній час вона має намір звернутись до суду з приводу позбавлення батьківській прав гр. ОСОБА_2 . За даним фактом було встановлено, що згідно даних бази «Армор», гр. ОСОБА_2 , за даним фактом до ОВС., не звертався. В ході подальшої перевірки встановити остаточні обставини за даним фактом під час розгляду матеріалу не виявилось можливим. Фактів порушення діючого законодавства під час розгляду матеріалу встановлено не було. Про результати розгляду матеріалу та прийняте рішення заявниці було надано письмову відповідь.

З довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 04 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 , громадянин Йорданії, у період з 07 листопада 2017 року по 04 липня 2020 року перетинав пункти пропуску державного кордону України, а саме: 07 листопада 2017 року виїзд (761 Київ-Амман) та в`їзд на територію України 04 липня 2020 року (4782 Амман-Київ).

З довідки КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР від 08 квітня 2021 року за № 3235 вбачається, що ОСОБА_2 , 1984 р. н. впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД №3» ХМР не звертався, на обліку не перебуває.

ОСОБА_2 , 1984 р. н. на обліку у КНП «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, що підтверджується відповідною довідкою від 08 квітня 2021 року за № 845.

З довідки Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області від 27 липня 2020 року вбачається, що до Новобаварського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області 23 липня 2020 року надійшла заява від гр. ОСОБА_2 , 1984 р. н., в якій останній просить вжити заходи до ОСОБА_1 , яка не надає можливості спілкуватися з їх дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході подальшої перевірки було рекомендовано з даним питанням та з питанням про вирішення питання щодо побачення з дитиною звернутися до суду.

Також, ОСОБА_2 01 вересня 2020 року письмово звертався до ОСОБА_1 з вимогою про надання йому можливості зустрічатися з його сином для спілкування та побачень.

Для огляду в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 надав відеозапис, який був досліджений під час судового розгляду. На відеозаписі відображені події щодо відмови отриманої від колишньої дружини і тещі в побаченні та спілкуванні з сином. Також відеозапис містить факт приїзду на виклик тещі екіпажу поліції. Зазначені обставини не заперечувались в судовому засіданні суду першої інстанції позивачем та відповідачем.

02 вересня 2020 року у Новобаварському ВП ГУ НП в Харківській області відповідач склав заяву та пояснення щодо вжиття заходів до колишньої дружини з приводу створення нею перешкод у спілкуванні з сином.

15 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до начальника Новобаварського ВП ГУ НП у Харківській області про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за систематичне вчинення домашнього насильства за статтею 173-2 КУпАП.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову. Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП. Вказаною постановою, яка набрала законної сили, зокрема, встановлено, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні належні та допустимі докази відповідно до вимог статті 251 КУпАП про вчинення ОСОБА_2 умисних діянь фізичного чи психологічного характеру, образ та погроз на адресу ОСОБА_1 внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю ОСОБА_3 , а сам візит ОСОБА_2 у вечірній час до місця проживання колишньої дружини та спільного сина не підпадає під ознаки домашнього насилля відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також, під час апеляційного перегляду справи, судом встановлено та не заперечується учасниками провадження, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний тривалий конфлікт щодо сплати аліментів та участі батька у вихованні дитини. Апеляційний суд зауважив, що наявність між колишнім подружжям тривалого конфлікту щодо виховання спільного сина та сам факт систематичного звернення, останніх до органів поліції свідчить лише про наявність такого конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факту вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені діючим законодавством, а спори щодо виховання спільної дитини необхідно вирішувати в порядку цивільного судочинства. З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд прийняв доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та прийшов до висновку про відсутність події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП в діях ОСОБА_2 .

З розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 21 січня 2021 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 21 січня 2021 року складає 40 929,91 грн. За даний період боржником сплачено 22 505, 50 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 05 квітня 2021 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 31 березня 2021 року складає 29 814,66 грн. За даний період боржником сплачено 39 014,00 грн.

ОСОБА_2 було долучені до матеріалів справи копії квитанцій про сплату ним аліментів за листопад 2018 року, грудень 2018 року, січень 2019 року, за вересень 2021 року, за жовтень 2021 року, за листопад 2021 року, за грудень 2021 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 31 ьравня 2021 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 31 травня 2021 року складає 33 145,41 грн. За даний період боржником сплачено 41 469,00 грн.

З розрахунку заборгованості по аліментам від 03 серпня 2021 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 12 серпня 2021 року відсутня.

Постановами державного виконавця скасовані заходи примусового виконання, скасоване тимчасове обмеження боржника у праві виїзду особи з України, скасоване тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, скасоване тимчасове обмеження боржника у праві полювання, скасоване тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії щодо боржника ОСОБА_2 у ВП НОМЕР_2, накладений на ОСОБА_2 постановою державного виконавця від 10 липня 2020 року штраф у розмірі 5 450,15 грн, сплачений боржником у повному обсязі.

З розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 лютого 2023 року становить 10 402,50 грн.

З розрахунку Шевченківського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надана відповідь, що станом на 03 жовтня 2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 жовтня 2023 року становить 10 023,48 грн. Однак розрахунок може бути скорегований в подальшому після отримання відомостей щодо доходів боржника, оскільки 03 жовтня 2023 року до КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника.

Згідно розрахунку заборгованості від 22 січня 2024 року, наданого апелянтом до суду апеляційної інстанції вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 22 січня 2024 року становить 37 129,76 грн.

З наданої відповідачем квитанції убачається, що в день складання вищевказаного розрахунку ним було сплачено суму заборгованості в повному обсязі.

Факт отримання коштів у судовому засіданні позивачка, не заперечувала.

З відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка №2» ХМР від 21 жовтня 2019 року вбачається, що згідно інформації, наданої лікарем-педіатром, з яким підписана декларація про надання первинної медичної допомоги сину ОСОБА_3 , рекомендації медичних працівників щодо проведення хлопчику медичних оглядів, профілактичних щеплень та лікування нею виконується. У разі необхідності ОСОБА_3 відвідує поліклініку у супроводі матері. Інформація про батька хлопчика у медичних працівників відсутня.

Згідно відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка №13» Харківської міської ради від 09 грудня 2020 року за доповідною лікаря-педіатра: дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував з 24 липня 2015 року по 30 серпня 2018 року на обліку під наглядом лікаря педіатра МДП № 13. Батько з приводу здоров`я дитини до лікаря-педіатра не звертався. З 18 жовтня 2016 року мати отримувала рецепти для забезпечення дитини безкоштовного харчування до 27 липня 2017 року.

Згідно відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка №2» ХМР від 30 листопада 2023 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців вищевказаної установи. За інформацією, наданої лікарем-педіатром, біологічний батько дитини - ОСОБА_2 , в період з 01 січня 2021 року по теперішній час, жодним чином станом здоров`я хлопчика не цікавився, до лікарів підприємства сина не приводив.

З довідки КЗ «Харківська гімназія №59» ХМР від 27 листопада 2023 року, біологічний батько дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до вказаного закладу жодного разу не звертався з моменту вступу дитини до школи, не цікавився навчанням та успіхами сина, батьківські збори не відвідував та будь-яким іншим чином не займався навчанням та вихованням дитини.

10 березня 2020 року Департаментом служб у справах дітей ХМР надано висновок за №178 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , питання доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було попередньо розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, що є постійно діючим консультативно-дорадчим органом виконавчого комітету Харківської міської ради, як органа опіки та піклування. За результатами розгляду, враховуючи рекомендації Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, що діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За інформацією Центру соціальних служб Новобаварського району м. Харкова Департаменту соціальної політики виконавчого комітету ХМР від 05 листопада 2020 року, в телефонному режимі, фахівці Центру зв`язалися з ОСОБА_1 з метою узгодження дати відвідування родини за місцем проживання, складання акту оцінки потреб сім`ї/особи та проведення роботи з родиною. Під час телефонної розмови ОСОБА_1 повідомила, що послуг Центру вона не потребує, соціальні питання родини в змозі вирішувати самостійно, всі питання щодо виховання і дитини та побачень батька з сином вирішуватимуться лише у судовому порядку. Також мати повідомила, що першочергові потреби дитини задоволені. Цю інформацію вона повторила при особистому відвідуванні Центру та зазначила, що проти безпідставної перевірки житла.

Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР від 30 квітня 2021 року за № 285 щодо доцільності встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було попередньо розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, що є постійно діючим консультативно-дорадчим органом виконавчого комітету Харківської міської ради, як органа опіки та піклування. Зокрема, у висновку зазначено, що батько дитини в період з 07 листопада 2017 року по 04 липня 2020 року перебував за межами України, тобто три роки батько не приймав участі у вихованні дитини, матеріально її не утримував. Дитина знаходилась на повному забезпеченні матері, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. У зв`язку з тривалою відсутністю ОСОБА_2 , був втрачений емоційний зв`язок між батьком та дитиною. Батько для дитини є сторонньою людиною. Батько надав до Департаменту служб інформацію, що на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває. Інформації щодо житла, в якому він мешкає, має право користування або право власності він не надав, також відсутня інформація про доходи батька дитини та його працевлаштування. За результатами розгляду, враховуючи рекомендації Комісії, в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, що діє від імені органу опіки та піклування, вважають за недоцільне встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNTv. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

У справі «ILYA LYAPIN v. RUSSIA» № 70879/11 від 30 червня 2020 року, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У справі, що переглядається:

в обґрунтування позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні сина ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач не хотів мати дитину. Дізнавшись про її вагітність, він наполягав на аборті, проте, отримавши відмову, вирішив тільки спостерігати, зайняв позицію сторонньої людини. Всі витрати з підготовки до пологів та подальше матеріальне забезпечення дитини і матері взяли на себе батьки позивачки. Після народження дитини почали виникати ще більші конфлікти та сварки у сім`ї, відповідач поводив себе відсторонено по відношенню до дружини та сина, був абсолютно байдужим, не виявляв турботи та не піклувався про дитину. Після розірвання шлюбу і на теперішній час дитина ОСОБА_3 проживає разом з позивачем та знаходиться на повному утриманні матері та її батьків. З моменту припинення сімейних стосунків, відповідач не бере жодної участі у вихованні, розвитку, оздоровленні та лікуванні дитини, не переймається духовним та культурним розвитком сина. На думку позивача, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими правами та обов`язками, самоусунувся від них, що є підставою для позбавлення його батьківських прав;

в обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 01 листопада 2017 року сторони домовилися про те, що відповідач їде до Йорданії в пошуках роботи, і після того, як він захистить диплом, отриманий в Україні, і знайде роботу в Йорданії, позивач разом з сином прилетять до Йорданії, щоб продовжити жити як сім`я. У свою чергу, 07 листопада 2017 року відповідач прилетів до Йорданії і продовжив спілкуватися в соцмережах з ОСОБА_1 : постійно цікавився, як у них справи, як справи та здоров`я сина, у відповідь ОСОБА_1 надсилала світлини та відео з сином. Наприкінці грудня 2018 року - на початку січня 2019 року сестра відповідача ОСОБА_8 тяжко захворіла. Вказана обставина - одна з причин, через яку відповідач не міг повернутися до України, оскільки доглядав за нею, але продовжував спілкуватися з ОСОБА_1 і цікавитись справами, здоров`ям та розвитком свого сина. У листопаді 2019 року він планував повернутися до України і бути поруч зі своїм сином, безпосередньо брати участь у його вихованні. Однак через пандемію коронавірусу та запровадження карантину були скасовані всі авіасполучення між країнами, тому відповідач не міг раніше повернутися в Україну. Після того, як було відновлено авіасполучення, відповідач купив квиток на 01 липня 2020 року, однак рейс перенесли на 04 липня 2020 року. ОСОБА_1 знала, що він перебував за межами України, однак лише з сайту судової влади відповідач дізнався, що ОСОБА_1 25 жовтня 2018 року одночасно подала позови про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та про зняття його з реєстрації в квартирі, а також дізнався про те, що в суді перебуває позов про позбавлення відповідача батьківських прав. 11 липня 2020 року він поїхав за місцем проживання ОСОБА_1 , щоб побачити свого сина, але їх не було вдома. Пізніше він ще раз поїхав до ОСОБА_1 , щоб побачити сина, але вона відмовилася відчиняти двері і дати можливість побачитися з дитиною. Після приїзду наряду поліції відповідач написав заяву про те, що ОСОБА_1 не дає спілкуватися з сином, на що була дана відповідь та рекомендовано звернутися до суду. Він багато разів телефонував, писав СМС, направляв лист поштою до ОСОБА_1 з проханням побачити та поспілкуватися з сином, однак жодної відповіді не отримав. ОСОБА_1 і надалі чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, ігнорує спільне обговорення його виховання, стану здоров`я, оздоровлення та відпочинку;

при ухваленні судових рішень суди виходили з найкращих інтересів дитини, віку хлопчика, для виховання і формування якого є природним і важливим спілкування з батьком, активне бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, яке він виявляв протягом тривалого часу розгляду справи, а також під час подружнього життя, з огляду на відсутність належних, достатніх і допустимих доказів для висновку про наявність передбачених стаття 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 , суди виходили з того, що визначений режим побачень та порядок участі ОСОБА_2 у спілкуванні з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є на даний час достатнім і буде відповідати інтересам дитини та умовам його нормального розвитку, виховання та навчання, сприятиме зближенню сина з батьком, з метою створення умов для реалізації прав батька на особисте спілкування із сином та відповідатиме інтересам матері, яка також може бути присутньою за потреби при такому спілкуванні. Висновки органу опіки та піклування обґрунтовані виключно тими обставинами, що батько тривалий час не спілкувався з дитиною та між ними втрачені сімейні стосунки, однак висновки не містять жодних обґрунтувань щодо винної поведінки батька, та які в цьому випадку є підстави щодо застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення відповідача батьківських прав.

Обміркувавши викладене касаційний суд зауважує, що:

очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав;

суди не встановили будь-яких фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своєму синові, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. Касаційний суд, з урахуванням змісту частини четвертої статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», підкреслює, що в цій справі ні позивачка не посилалася на підставу наявності домашнього насильства, ні суди не встановили, таких фактів, проаналізувавши надані докази. Тобто у цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківський прав та частково задовольнили позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 19 серпня 2021 року у справі № 175/3922/19 не свідчать про те, що суди застосували норми права без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди ухвалили рішення відповідно до такого висновку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у вільному спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат