Номер провадження: 22-ц/813/1092/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року, постановленого під головуванням судді Сегеди О.М., повний текст рішення складений 23 грудня 2022 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна про визнання недійсним (фіктивним) договору дарування, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна В.І. про визнання недійсним (фіктивним) договору дарування.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 12 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 53550,00 доларів США під 10,7% річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 12 жовтня 2014 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого до ПАТ «ДельтаБанк» перейшло право вимоги за кредитним договором №0 від 12 жовтня 2007 року.

11 серпня 2015 року у зв`язку з невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань ПАТ «ДельтаБанк» звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №0 від 12 жовтня 2007 року, яка станом на 29 липня 2015 року склала 2725242,69 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2015 року по справі було відкрито провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року провадження по справі було зупинено до розгляду справи №523/7161/16-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк», ПАТ «ДельтаБанк» про визнання недійсним договір відступлення прав вимоги.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2018 року провадження у справі було відновлено у зв`язку з ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року по справі №523/7161/16-ц про залишення позову без розгляду.

Також позивач зазначив, що 17 січня 2018 року з метою ухилення від виконання рішення суду та взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_2 фіктивний договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 безоплатно в дар 1/2 частку демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з нежилих приміщень загальною площею 29,5 кв.м. офісу А, площею 13,6 кв.м., сторожки Б, площею 15,9 кв.м.,огородження №1-6.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «ДельтаБанк» на підставі договору №2301/к від 10 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «ДельтаБанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» про відступлення прав вимоги, було залучено ТОВ «Вердикт Капітал».

Позивач зазначав, що про укладення договору дарування він дізнався випадково, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №523/13049/15-ц від 17 вересня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» суми боргу в розмірі 26787,54 доларів США та 38193,41 грн.

Позивач вважає, що договір дарування від 17 січня 2018 року є неукладеним, оскільки демонстраційний майданчик по АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, площею 767,0 кв.м., право власності та/або право користування якою не зареєстровано та кадастровий номер не присвоєно, чим порушено ст. 377 ЦК України.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частки демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати припиненим право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , з одночасним визнанням права власності за ОСОБА_1 ; стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року позов ТОВ «Вердикт Капітал» залишений без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_1 після виникнення зобов`язання за кредитним договором та в період здійснення процесу звернення стягнення на майно боржника і спрямований не на реальне настання обумовлених ним наслідків, а спрямований виключно на ухилення ОСОБА_1 від виконання взятих на себе зобов`язань, ухилення від виконання рішення суду та відповідальності.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 01 лютого 2023 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Ігнатенко П.Я. для розгляду справи (а.с. 218 т. 1).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 07 лютого 2023 року провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «Вердикт Капітал» було відкрито (а.с. 219 т. 1).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 березня 2023 року справа призначена до розгляду (а.с. 225 т. 1).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 13 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С., для подальшого розгляду, у зв`язку із достроковим закінчення відрядження судді Херсонського апеляційного суду Ігнатенко П.Я., згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення № 572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) (а.с. 58 т. 2).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 23 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 60 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ТОВ «Вердикт Капітал» прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 66 т. 2).

В судове засідання, призначене на 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ланіна В.І. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 113 зв.б., 122-125 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бурдюг Т.В., представника ТОВ «Вердикт Капітал», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що12 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 53550,00 доларів США під 10,7% річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 12 жовтня 2014 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого до ПАТ «ДельтаБанк» перейшло право вимоги за кредитним договором №0 від 12 жовтня 2007 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2019 року у справі за позовом ПАТ «ДельтаБанк» в особі правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було змінено та позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12 жовтня 2007 року в сумі 26787,54 доларів США та судові витрати (а.с.20-27 т. 1).

Судом встановлено, що 17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 безоплатно в дар 1/2 частку демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , який складається в цілому з нежилих приміщень загальною площею 29,5 кв.м. - офісу А, площею 13,6 кв.м., сторожки Б, площею 15,9 кв.м., огородження №1-6 (а.с. 41-44 т. 1).

Також судом встановлено, що 1/2 частина демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення постійно діючого Третейського суду Асоціації «МІАР-ТС» від 19 січня 2006 року, справа №ТС-89-Р/2005/2006, право власності зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22 серпня 2006 року в книзі: 56-неж-70, номер запису:2290, Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна за даними Державного реєстру прав власності на нерухоме майно: 9593583.

На момент укладення договору дарування від 17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якого у власність останній перейшла 1/2 частина демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , предмет договору дарування під арештом не перебував.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 станом на 21 вересня 2021 року належить на праві власності на підставі технічного паспорта від 19 липня 2018 року, виданого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», висновку 16607-18, виданого 19 липня 2018 року ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», договору дарування від 17 січня 2018 року демонстраційний майданчик по АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 21 вересня 2021 року (а.с. 31 т. 1).

Тобто, ОСОБА_2 станом на 21 вересня 2021 року є єдиним власником демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 .

З інформації про виконавче провадження від 05 листопада 2021 року вбачається, що постановою приватного виконавця Щербакова Ю.С. за заявою стягувача було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , у тому числі і на кошти на рахунках банківських установ.

Крім того, з змісту даної інформації вбачається, що згідно довідки ДРРПНМ за боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: земельна ділянка кадастровий номер::02:002:0576, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка кадастровий номер::02:002:0574, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_3 ; земельна ділянка кадастровий номер::02:002:0577, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15-19 т. 1).

Отже, ОСОБА_1 на праві власності, крім 1/2 частини демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 належали вищезазначені земельні ділянки та грошові кошти на банківських рахунках.

Таким чином, після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем Щербаковим Ю.С. за заявою стягувача було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 , у тому числі і на кошти на рахунках банківських установ.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал», суд першої інстанції виходив із необґрунтованості, недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Також до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, відповідно, а саме вказівка в ч.3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі договору дарування на користь своєї родини після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч.3 ст.13 ЦК України).

Судом вірно встановлено, що на момент здійснення ОСОБА_1 відчуження спірного майна, кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, про що свідчать судові рішення про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості.

Судом взято до уваги, що на момент відчуження спірного майна, а саме 17 січня 2018 року, воно не перебувало під арештом та не було обтяжено.

З матеріалів справи вбачається, що крім спірного майна у боржника є інше майно, а саме земельна ділянка кадастровий номер::02:002:0576, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка кадастровий номер: :02:002:0574, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_3 ; земельна ділянка кадастровий номер: :02:002:0577, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , а також грошові кошти на банківських рахунках, на яке приватним виконавцем накладений арешт.

Судом взято до уваги, що спірне майно, а саме 1/2 частина демонстраційного майданчика по АДРЕСА_1 , за договором дарування від 17 січня 2018 року було передано ОСОБА_1 в дар ОСОБА_2 , право власності якої було зареєстровано в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що після укладення договору дарування від 17 січня 2018 року ОСОБА_2 стала єдиним власником демонстраційного майданчика по АДРЕСА_1 .

Судом вірно зазначено про те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 є близькою родичкою ОСОБА_1 , що свідчить про те, що спірне майно не залишилося у сім`ї боржника.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Суд дійшов вірного висновку про відсутність доказів того, що дії ОСОБА_1 при відчуженні належного йому на праві власності нерухомого майна були направлені на уникнення звернення стягнення на майно, яке належало йому на праві власності, оскільки спірне майно не знаходилося під арештом.

Щодо позовних вимог про визнання припиненим право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 , з одночасним визнанням права власності за ОСОБА_1 , судом вірно зазначено, що оскільки вони є слідством позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним та в задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Оскільки, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання договору дарування, укладеного 17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійним, то позовні вимоги щодо визнання припиненим право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину демонстраційного майданчику по АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна, укладений 17 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому підстави для визнання його недійсним, відсутні.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_1 після виникнення зобов`язання за кредитним договором та в період здійснення процесу звернення стягнення на майно боржника і спрямований не на реальне настання обумовлених ним наслідків, а спрямований виключно на ухилення ОСОБА_1 від виконання взятих на себе зобов`язань, ухилення від виконання рішення суду та відповідальності, колегія суддів залишає без задоволення, за відсутністю доказів того, що ОСОБА_1 у зв`язку з уникненням виконання зобов`язань за кредитним договором уклав договір дарування нерухомого майна.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 квітня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова