ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 348/229/20

провадження № 61-18795св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -Природний заповідник «Горгани»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Василишин Л. В.,

Горейко М. Д., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за об`єднаними позовами

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Природного

заповідника (далі - ПЗ) «Горгани» про визнання рішення атестаційної комісії та наказу про звільнення недійсними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказував, що директор ПЗ «Горгани» ОСОБА_2 без затвердження Положення про проведення атестації в заповіднику наказом

від 6 серпня 2019 року № 73-к та з урахуванням внесених до нього наказами № 89/1-к від 16 вересня 2019 року, № 118-к від 21 листопада 2019 року і № 119-к

від 22 листопада 2019 року змін, організував у ПЗ «Горгани» атестацію працівників керівного складу заповідника. Директор ПЗ «Горгани» особисто очолив атестаційну комісію, яка своїм рішенням від 22 листопада 2019 року визнала позивача таким, що не відповідає займаній посаді. Рішення атестаційної комісії від 22 листопада 2019 року 2 грудня 2019 року позивач оскаржив директору ПЗ «Горгани» та Міністру енергетики та захисту довкілля України; проте відповіді на його заяви позивач не отримав.

На підставі протоколу засідання атестаційної комісії ПЗ «Горгани» від 22 листопада 2019 директор заповідника виніс наказ № 7-к від 17 січня 2020 року, яким позивача звільнив з посади начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та відмови від переведення на іншу посаду.

Позивач вважав процедуру проведення атестації, рішення атестаційної комісії

від 22 листопада 2019 року та наказ від 17 січня 2020 року безпідставними і незаконними, оскільки в порушення вимог частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про професійний розвиток працівників» директор ПЗ «Горгани» без погодження з профспілковим комітетом заповідника, на свій розсуд визначив категорії працівників, які підлягають атестації, періодичність проведення атестації і строки та графік проведення атестації.

Директор ПЗ «Горгани» наказами № 89/1-к від 16 вересня 2019 року, № 118-к від 21 листопада 2019 року та № 119-к від 22 листопада 2019 року змінював категорій і перелік працівників, які підлягають атестації, строки та графік проведення атестації, неодноразово змінював членів атестаційної комісії. Про ці зміни відповідач за два місяці до атестації не ознайомив атестованих і керівних працівників заповідника та погодив їх з профспілковим комітетом ПЗ «Горгани».

Зазначав, що під час проведення атестації комісія ставила йому питання, які не входять до його посадові обов`язки, та безпосередньо не пов`язані з виконуваною роботою.

Крім того, у протоколі засідання атестаційної комісії від 22 листопада

2019 року містяться тільки окремі питання та неповно зафіксовані відповіді позивача, а в атестаційному листі взагалі відсутнє будь-яке обґрунтування та мотиви прийнятого рішення членами комісії. Комісія не надала оцінки його попередній роботі та особистим якостям. Також порушено порядок прийняття рішення, оскільки за протоколом засідання атестаційної комісії від 22 листопада 2019 року така спочатку ухвалила рішення, що він займаній посаді не відповідає, а після цього поставили на голосування це рішення. Разом з тим, відповідно до його атестаційного листа

від 22 листопада 2019 року один член комісії утримався від голосування, але його думку не було в письмовій формі викладено та не додано до атестаційного листа, що є порушенням вимоги примітки додатку до Положення про порядок проведення атестації працівників керівного складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1571 від 27 серпня 1999 року (далі - Положення № 1571).

Разом з тим, позивач вважав порушеним порядок складення та подання відгуку-характеристики, з яким він не погодився та надав письмове зауваження; в порушення частини другої пункту 13 Положення № 1571 цей відгук-характеристику не винесли на обговорення трудового колективу, а останній не висловив свої пропозиції та не подав їх до атестаційної комісії.

Приймаючи оспорюване рішення, атестаційна комісія не врахувала обставин щодо дострокового зняття з нього наказом № 67 від 26 грудня 2018 року догани за порушення пожежної безпеки, оголошеної наказом № 33 від 25 червня 2018 року. Догану знято за сумлінне ставлення до роботи і якісне виконання посадових обов`язків. Крім того, атестаційна комісія залишила поза увагою його звернення з позовом про скасування наказу № 28-К від 6 травня 2019 року про оголошення йому догани за порушення етичних норм поведінки. За таких обставин вважає незаконним посилання у відгуку-характеристиці на неодноразове притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Вважав, що протиправними діями директора ПЗ «Горгани» ОСОБА_2 йому завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті нормальні життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, приниженні, переживанні і душевних стражданнях.

За таких обставин просив: визнати недійсними рішення атестаційної комісії

ПЗ «Горгани» від 22 листопада 2019 року в частині визнання його таким, що не відповідає займаній посаді, та наказ директора ПЗ «Горгани» № 7к від 17 січня

2020 року про звільнення його з посади начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити його на вказаній посаді; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 16 квітня 2021 року, ухваленим у складі судді Міськевич О. Я., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що звільнення позивача за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України проведено з додержанням норм трудового законодавства.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2021 року скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним рішення атестаційної комісії ПП «Горгани» від 22 листопада

2019 року в частині визнання ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді.

Визнано недійсним наказ ПП «Горгани» від 17 січня 2020 року № 7к про звільнення ОСОБА_1 з посади за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 з 17 січня 2020 року на посаді начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду ПЗ «Горгани».

Стягнено з ПП «Горгани» на користь ОСОБА_1 середній заробіток

за час вимушеного прогулу з 17 січня 2020 року до 13 жовтня 2021 року

у сумі 157 439,60 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Апеляційний суд зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо додержання відповідачем під час звільнення позивача вимог законодавства про працю. Вказав, що в порушення частини другої пункту 13 Положення № 1571 відгук-характеристика ОСОБА_1 , який був не згоден з викладеними в ній відомостями (що підтверджується його записом «з зауваженням»), не виносив на обговорення трудового колективу, а останній не надав відповідних пропозицій.

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами позивача про те, що інформація, викладена у відгуку-характеристиці є неповною та недостовірною, оскільки у ньому зазначено про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді доган. При цьому першу догану ОСОБА_1 знято наказом в.о. директора

ПЗ «Горгани» від 26 грудня 2018 року № 67 (за сумлінне ставлення до роботи, якісне виконання посадових обов`язків); а другу догану ОСОБА_1 на час складення відгуку-характеристики оспорював у судовому порядку.

Також апеляційний суд зазначив, що частиною четвертою статті 11 Закону

України «Про професійний розвиток працівників» передбачено необхідність, у тому числі, затвердження роботодавцем положення про проведення атестації. Однак у матеріалах справи відсутнє таке положення та будь-які документи, які б визначали порядок прийняття рішень атестаційною комісією, критерії оцінювання працівників під час атестації, порядок голосування тощо.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що в атестаційному листі, складеному щодо ОСОБА_1 , відсутні будь-які відомості, які б вказували на невідповідність останнього займаній посаді. У зазначеному листі не вказано, які помилки допущені ОСОБА_1 під час складення протоколу про адміністративне правопорушення і акта перевірки та що стало підставою для висновку саме про звільнення позивача. Разом з тим, законодавством передбачено, що у разі прийняття рішення про невідповідність працівника займаній посаді, комісія може рекомендувати роботодавцю направити на навчання працівника з подальшою (не пізніше ніж через рік) повторною атестацією. Такі відомості відсутні і у витягу з протоколу засідання атестаційної комісії, долученому до матеріалів справи. Інших доказів, які б підтверджували невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, відповідач не надав.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з його недоведеності в цій частині належними і допустимими доказами. Апеляційний суд, крім цього, зазначив, що підставою відшкодування моральної шкоди позивач вказав неправомірні дії

керівника ПЗ «Горгани» ОСОБА_2 , однак не залучив останнього відповідачем у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного від 13 жовтня 2021 року в частині відшкодування моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обрахованого без урахування коефіцієнтів підвищення посадового окладу та індексу інфляції, і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції

висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 травня 2019 року

у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18), про застосування частини другої статті 235 КЗпП та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року

№ 100 (в редакції, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) в частині обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розміру заробітної плати скоригованої на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів та індексу інфляції. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою

Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року

у справі № 757/22752/18-ц (провадження № 61-10320св19) та Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

Заявник зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції

статті 237-1 КЗпП України, а саме застосування цієї норми права без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 25 квітня 2012 року

у справі № 6-23цс12, та висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 14 січня 2019 року у справі № 344/9143/17 (провадження № 61-38115св18),

від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19) та від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне

провадження № К/9901/59673/18).

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, про що зазначив Верховний Суд у постанові

від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування

норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року

у справі № 640/14909/16 (провадження № 61-20666св18), від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19), від 14 січня 2019 року

у справі № 344/9143/17 (провадження № 61-38115св18), від 17 липня 2019 року

у справі № 757/22752/18-ц (провадження № 61-10320св19), від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18), від 10 квітня 2019 року

у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18), у постановах Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з наказом № 6к

від 23 січня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника служби державної охорони природно-заповідного фонду ПЗ «Горгани» з 23 січня

2017 року.

Наказом виконуючого обов`язки директора ПЗ «Горгани» від 25 червня

2018 року № 33 начальнику відділу державної охорони ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни. Наказом виконуючого обов`язки директора ПЗ «Горгани» «Про дострокове зняття дисциплінарного стягнення»

від 26 грудня 2018 року № 67 за сумлінне ставлення до роботи, якісне виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 знято догану, оголошену наказом від 25 червня

2018 року № 33.

Наказом виконуючого обов`язки директора ПЗ «Горгани» від 6 травня 2019 року

№ 285-к начальнику відділу державної охорони ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 4 травня 2020 року у справі № 348/1060/19, яке набрало законної сили 16 червня 2020 року, визнано недійсним та скасовано наказ виконуючого обов`язки директора

ПЗ «Горгани» ОСОБА_2 № 28-к від 6 травня 2019 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 ».

Наказом директора ПЗ «Горгани» ОСОБА_2 «Про проведення атестації працівників керівного складу» від 6 серпня 2019 року № 73к визначено провести атестацію керівного складу працівників ПЗ «Горгани»; затверджено перелік працівників, які підлягають атестації, графік її проведення та склад атестаційної комісії. ОСОБА_1 ознайомили з вказаним наказом (додаток 1 до наказу) і включили до списку працівників, які підлягають атестації, проведення якої за графіком призначено на 23 вересня 2019 року (додаток 2 до наказу); додатком № 3 до наказу визначено склад атестаційної комісії: голова комісії ОСОБА_2

(директор ПЗ «Горгани»), члени комісії: ОСОБА_3 (заступник голови Надвірнянської районної державної адміністрації), ОСОБА_4 (провідний інженер з охорони праці), ОСОБА_5 (провідний фахівець сектору еколого-освітньої роботи), ОСОБА_6 (фахівець з кадрів І категорії, секретар атестаційної комісії).

Наказом директора ПЗ «Горгани» від 16 вересня 2019 року № 89/1к внесено зміни, зокрема, до графіка проведення атестації, та визначено 22 листопада 2019 року датою проведення атестації ОСОБА_1

Наказами директора ПЗ «Горгани» від 21 листопада 2019 року №№ 118к, 119к внесено зміни до атестаційної комісії.

Зі змісту відгуку-характеристики ОСОБА_1 , складеної заступником директора-головним природознавцем ОСОБА_7 , апеляційний суд встановив, що позивач працює в ПЗ «Горгани» з 1998 року. Протягом з 1998 до 2016 років працював керівником заповідника, а з 2017 року - на посаді начальника відділу державної охорони. За час роботи на цій посаді зарекомендував себе з позитивної сторони як ініціативний працівник, який подає багато пропозицій щодо покращення роботи установи. За цей період притягався до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган (у 2018 році - за порушення пожежної безпеки в кабінеті відділу; у 2019 році - за порушення трудової дисципліни, невиконання розпорядження керівника установи). Займаній посаді позивач відповідає.

З витягу з протоколу № 2 засідання атестаційної комісії від 22 листопада

2019 суди встановили, що комісія розглядала питання атестації керівного складу працівників ПЗ «Горгани»; на засіданні комісії слухали секретаря комісії ОСОБА_6 , яка зачитала накази про проведення атестації працівників керівного складу зі змінами, та відгук-характеристику щодо ОСОБА_1 . Члени комісії дійшли висновку, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає (результати голосування:

за - 4, проти - відсутні, утримались - 1).

Наказом виконуючого обов`язки директора ПЗ «Горгани» від 28 листопада

2019 року № 124к «Про результати атестації», зокрема, ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді.

Зі змісту повідомлення від 27 грудня 2019 року судами встановлено, що позивачу запропоновано переведення на посаду провідного інженера з охорони тваринного світу відділу державної охорони; запропоновано з дня отримання цього повідомлення до 28 грудня 2019 року надати директору ПЗ «Горгани» заяву про згоду або незгоду на переведення на іншу посаду. Крім того, вказаним повідомленням ОСОБА_1 повідомили, що у разі відмови від переведення на іншу посаду за результатами атестації керівник має право звільнити працівника на підставі пункту 2

частини першої статті 40 КЗпП України.

Суди встановили, що комісія у складі заступника директора - головного природознавця ОСОБА_7 , фахівця з кадрів І категорії ОСОБА_6 та секретаря Юркевич М. Б. 28 грудня 2019 року склала акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з повідомленням від 27 грудня 2019 року.

Зі змісту протоколу № 1 засідання профспілкового комітету ПЗ «Горгани»

від 2 січня 2020 року встановлено, що на порядку денному засідання розглядалось подання адміністрації ПЗ «Горгани» про невідповідність займаній ОСОБА_1 посаді. На засіданні комісії виступив ОСОБА_1 , який вказав на порушення, допущені при проведенні атестації. Так, під час проведення атестації він не знав відповіді на всі питання, однак не вважає свій рівень кваліфікації низьким. За результатами засідання прийнято рішення рекомендувати ОСОБА_1 писати заяву про переведення на посаду інженера відділу у зв`язку з невідповідністю займаній посаді начальника відділу за результатами проведеної атестації.

Зі змісту повідомлення від 9 січня 2020 суди встановили, що ПЗ «Горгани» запропонувало ОСОБА_1 з урахуванням рішення профспілкового комітету (протокол № 1 від 2 січня 2020 року) переведення на посаду провідного інженера з охорони тваринного світу відділу державної охорони; повідомлено про необхідність з дня отримання цього повідомлення до 11 січня 2020 року надати директору

ПЗ «Горгани» заяву про згоду або незгоду на переведення на іншу посаду. Також ОСОБА_1 повідомили, що у разі відмови від переведення на іншу посаду за результатами атестації керівник має право звільнити працівника на підставі пункту 2

частини першої статті 40 КЗпП України. З повідомленням ОСОБА_1 ознайомився, про що свідчить його підпис.

Профспілковий комітет ПЗ «Горгани» за результатами засідання оформленого протоколом № 2 від 16 січня 2020 року надав згоду на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом директора ПЗ «Горгани» № 7к від 17 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду 17 січня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмовою від переведення на іншу посаду.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

У справі, яка переглядається, ОСОБА_8 звернувся з позовом та просив, зокрема, стягнути з відповідача 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позов у цій частині, ОСОБА_1 зазначив, що незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, приниженні, переживанні і душевному стражданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначив про недоведення позивачем, що його незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 в частині незгоди з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність завдання моральної шкоди позивачу та неправильного застосування при вирішенні цієї вимоги статті 237-1 КЗпП України, колегія суддів зазначає про таке.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження № К/9901/37372/18) зазначив, що «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005 року)».

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України вказав, що стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, шляхом повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19) зазначено, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Надавши належну оцінку доводам позивача про завдання йому незаконним звільненням моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків та необхідність докладення додаткових зусиль для організації свого життя, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведення саме юридичних фактів, які складають підставу виникнення підстав для відшкодування моральної шкоди за статтею 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів враховує, що у позовній заяві ОСОБА_1 , зазначаючи про те,

що у зв`язку з «незаконними діями директора відповідача він втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, приниженні, переживанні та моральному і душевному стражданні», фактично відтворив зміст статті 237-1 КЗпП України та не зазначив обставин, які конкретизують зазначені юридичні факти і не надав доказів на їх підтвердження.

За таких обставин касаційний суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди з підстав недоведення ним моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і того, що порушення його права вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов про відшкодування моральної шкоди має бути пред`явлений до директора відповідача, проте вказаний висновок не вплинув на правильність висновків суду апеляційного суду про відмову в позові у цій частині з підстав його недоведення.

Доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом статті 237-1 КЗпП України без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, та у постановах Верховного Суду, викладених у постановах від 14 січня 2019 року у справі № 344/9143/17 (провадження № 61-38115св18), від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 (адміністративне провадження № К/9901/59673/18) та від 19 грудня 2018 року

у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18), оскільки постанова апеляційного суду з огляду на зміст позовних вимог ОСОБА_1 в частині обґрунтування позову щодо відшкодування моральної шкоди та подані позивачем на підтвердження цих вимог докази не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу та індексу інфляції

У частині другій статті 235 КЗпП передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV Порядком, визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

В постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18) зазначено, що «тлумачення частини другої

статті 235 КЗпП України, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року

№ 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів».

У справі, яка переглядається, позивач протягом розгляду судами попередніх інстанцій не зазначав про підвищення у ПЗ «Горгани» тарифних ставок і посадових окладів і сторони у справі не подавали судам доказів таких обставин.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновки апеляційного суду в частині розміру стягненого на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків щодо застосування статті 235 КЗпП України та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 8 лютого 1995 року № 100, викладених Великою Палатою

Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), Верховним Судом у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц (провадження № 61-3123зпв18) і від 17 липня 2019 року у справі № 757/22752/18-ц (провадження № 61-10320св19) та Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, враховуючи, що позивач протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій не посилався на обставини підвищення тарифних ставок і посадових окладів у ПЗ «Горгани» в період вимушеного прогулу, і неподання сторонами доказів на підтвердження таких обставин, не спростовують висновок суду апеляційної інстанції щодо розміру стягненого цим судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Будь-якого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ні в позові, ні протягом розгляду судами справи позивач не надавав.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку суду апеляційної інстанції по суті спору в цій частині та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України судове рішення суду апеляційної інстанції підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив у цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції у вказаній частині без змін.

Постанова апеляційного суду не оскаржується в частині вирішення позовних вимог про визнання рішення атестаційної комісії і наказу про звільнення недійсними та поновлення на роботі, тому в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року

в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Природного

заповідника «Горгани» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк