ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6017/22 Номер провадження 22-ц/814/2801/24Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , Полтавської обласної прокуратури, заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом до Полтавської обласної прокуратури, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 з 04.08.2009 по 17.10.2019 незаконно перебував під слідством, судом, у розшуку, був позбавлений протягом 10 місяців свободи на підставі необґрунтованої підозри та обвинувачень. Вироком суду, який набрав законної сили, позивача визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Вказувала, що незаконне перебування під слідством призвело до втрати здоров`я позивача, заробітку, який він отримував працюючи водієм тягача в Республіці Польща. Позивач зазнав також моральних страждань від незаконного кримінального переслідування, яке відбувалося протягом 10 років, що призвело до тривалого порушення його нормальних життєвих зав`язків, погіршення здоров`я та позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та рідними.

У зв`язку з викладеним просила стягнути з держави на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1152400,00 грн., яка складається з: 817400 грн. (6700 грн. розмір мінімальної заробітної плати х 122 місяців час перебування під слідством та судом), 335000 грн. (6700 грн. х 5 кількість розмірів мінімальних заробітних плат х 10 місяців перебування під вартою).

Також просила стягнути з держави на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 368500 грн., яку завдано з огляду на вищенаведені обставини у зв`язку втратою роботи, яку він мав на час затримання.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на корсить ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 179200 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури, грошові кошти у розмірі 368500 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, а також вирішено питання судових витрат.

У решті вимог відмовлено.

Не погодивщись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржено керівником Полтаської обласної прокуратури, в якому він прохає рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги вказує, що районним судом було стягнуто 179200 грн, що є більше від гарантованого законом мінімуму. Вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб та не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди у розмірі більшому, ніж законодавчо гарантований мінімум, а тому відсутні причини для збільшення розміру компенсації моральної шкоди.

Окрім того вказує, що відшкодування матеріальної шкоди позивачу у розмірі 368500 грн. є безпідставним, оскільки вказаний розмір підтверджений довідкою роботодався, яка не може бути прийнята як доказ, оскільки іноземний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому законом порядку, а саме нотаріально засвіченим перекладом українською мовою.

Також із апеляційною скаргою звернувся представник Одеської обласної прокуратури, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування позову вказував, що районим судом невірно розраховано розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки мінімальний розмір відшкодування у даній справі становить 145387 грн ( 1600*90міс) +( 1600 грн.: 30 дн.)* 25 дн.).

Окрім того вказує, що матеріальна шкода, яку просить стягнути позивач не підтверджена належними доказами, оскільки довідка яку надано позивачем є іноземним документом, який не легалізовано у встановленому законом порядку, а саме відсутній нотаріально посвідчений переклад.

Також із апеляційною скаргою звернулась до суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , яка посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення районного суду скасувати в частині застосування гарантованого мінімуму відшкодування моральної шкоди позивачу з мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити обчислення компенсації моральної шкоди із установленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000 грн.

Окрім того просила відшкодувати суму витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн., оскільки вона підтверджена належними та допустимими доказами.

01.08.2024 року від ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляціну скаргу Полтавської обласної прокуратури в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що постановою прокурора відділу прокуратури Одеської області від 04.08.2009 порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, що спричинило ОСОБА_4 матеріальну шкоду у великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України. Кримінальну справу для організації проведення досудового розслідування направлено прокурору Татарбунарського району Одеської області.

Постановою слідчого Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області від 04.10.2009 змінено кваліфікацію діяння ОСОБА_1 у кримінальній справі з ч. 3 ст. 289 на ч. 3 ст. 185 КК України. Цього ж дня постановою слідчого досудове розслідування у кримінальній справі № 23 призупинено до встановлення конкретних осіб, які вчинили злочин.

Постановою слідчого від 28.11.2011 вирішено примусово доставити ОСОБА_1 до Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області для проведення слідчих дій.

Районним судом також встановлено, що 23.02.2012 постановою начальника Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області притягнуто в якості обвинуваченого ОСОБА_1 та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

24.02.2012 постановою Татарбунарського районного суду Одеської області надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_1 та доставку його до суду для вирішення питання про обрання запобіжного заходу.

24.02.2012 постановою начальника Татарбунарського РВ ГУ МВС України в Одеській області досудове розслідування у кримінальній справі № 23 зупинене у зв`язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_1

18.12.2012 відомості про дану кримінальну справу внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000072.

21.01.2013 у кримінальному провадженні № 0000072 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Постановою слідчого цього ж дня досудове розслідування зупинене.

26.02.2016 року прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури визначено підслідність кримінального провадження за Кременчуцьким ВП ГУНП в Полтавській області.

21.06.2016 на підставі постанови Окружного суду м. Варшави ОСОБА_1 був арештований.

Згідно постанови старшого слідчого СВ Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 21.07.2016 року змінено кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 185 на ч. 3 ст. 289 КК України.

21.07.2016 старшим слідчим складено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_1

22.07.2016 ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука, за клопотанням старшого слідчого, погодженого прокурором, обрано відносно підозрюваного ОСОБА_1 , який перебував у міжнародному розшуку, запобіжний захід у виді тримання під вартою. Строк запобіжного заходу постановлено рахувати з моменту фактичного затримання підозрюваного на території України.

Районним судом також встановлено, що Окружним судом м. Варшави продовжувався строк дії його арешту, а постановою від 26.08.2016, за запитом Генеральної прокуратури України від 05.08.2016, судом вирішено за можливе видати ОСОБА_1 , органам правосуддя України для здійснення розслідування проти нього кримінальної справи.

Постановою Міністра юстиції Республіки Польща від 30.12.2016 ОСОБА_1 , виданий органам правосуддя України.

17.03.2017 ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука застосовано до ОСОБА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21.04.2017 раніше обраний ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.07.2016.

Ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.04.2017 запобіжний захід змінено на цілодобовий домашній арешт.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 безперервно перебував під вартою у межах даного кримінального провадження, з 21.06.2016 до 20.04.2017.

13.05.2017 ОСОБА_1 повідомлено остаточно про зміну раніше повідомленої підозри, а саме у тому що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

15.05.2017 старшим слідчим складено та прокурором Кременчуцької місцевої прокуратури затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000072 відносно ОСОБА_1 , за ч. 3 ст. 289 КК України, який скеровано до суду для розгляду по суті.

Згідно вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.05.2019 ОСОБА_1 , визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 289 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, який ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.10.2019 року залишено без змін.

Згідно довідки Logitrans Poland Sp.zo.o.від 01.06.2020 ОСОБА_1 , працював водієм тягача в компаніії Logitrans Poland Sp.zo.o. починаючи з12.05.2016,тобто на час його арешту в Республіці Польща за запитом Генеральної прокуратури України у межах наведеного кримінального провадження. Базова заробітна плата складала 2600 злотих + надбавки 2400 злотих, а всього 5000 злотих. У 2019 році на цю ж посаду знову прийнятий ОСОБА_1 , з базовим окладом 2600 злотих + надбавки 3400 злотих, а всього 6000 злотих. У 2020 році щомісячна заробітна плата працівника ОСОБА_1 , в цій же компанії складала 2600 злотих + добові 3400 злотих.

Районний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивачу слід відшкодувати моральну шкоду у 3 кратному розмірі мінімальної заробітної плати за період в 10 міс. перебування під вартою та 1 розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць пербування під слідством за 82 міс., при цьому застосуваши гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачу з мінімальниї заробітної плати в розмірі 1600 грн.

Задовольняючи вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 368500 грн. районий суд виходив з того, що дана шкода підтверджена належними та допустимими доказами, а саме довідкою роботодавця, оскільки внаслідок незаконних дій позивач був позбавлений заробітку.

Стягуючи витрати на правничу допомогу районний суд виходив із пропорційності до розміру задоволених вимог.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновок районного суду з огляду на наступне.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що:«у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Отже, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 23.02.2012 року ( момент притягнення позивача у якості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) до 17.10.2019 року (набрання виправдовувальним вироком законної сили) , тобто 91 місяці та 24 дні.

Враховуючи те, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.05.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 289 КК України у зв`язку із відсутністью в його діях складу кримінального правопорушеня позивач має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Справа розглянута судом першої інстанції у 2024 році. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000 грн.

Таким чином, слід стягнути з держави України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за 92 місяці 24 дні (з врахуванням 10 місячного строку перебування під вартою) у розмірі 734400 грн.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно достатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на обґрунтування матеріальної шкоди позивач посилається на те, що згідно довідки Logitrans Poland Sp.zo.o.від 01.06.2020 він працював водієм тягача в компаніії Logitrans Poland Sp.zo.o. починаючи з12.05.2016, тобто начас його арешту в Республіці Польща за запитом Генеральної прокуратури України у межах наведеного кримінального провадження. Базова заробітна плата складала 2600 злотих + надбавки 2400 злотих, а всього 5000 злотих. У 2019 році на цю ж посаду знову прийнятий ОСОБА_1 , з базовим окладом 2600 злотих + надбавки 3400 злотих, а всього 6000 злотих. У 2020 році щомісячна заробітна плата працівника ОСОБА_1 , в цій же компанії складала 2600 злотих + добові 3400 злотих.

Посилався на те, що у зв`язку із незаконними діями відповідачів він був позбавлений заробітку який він оцінює у 368500 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки надана довідка роботодавця не може бути прийнята, як доказ, оскільки іноземний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку.

Відповідно до ч.7 Листа Вищого спеціалізовоного суду України з рогляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», який є чинним на час виникнення спірних правовідносин, вказано, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження її нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Окрім того в матерілах справи відсутні докази перебування позивача у трудових відносинах із зазначеним у довідці підприємством, зокрема не підтверджено факт працевлаштування на посаду водія тягача з напівпричепом, та не надано доказів, а саме у зв`язку із притягненням позивача до кримінальної відповідальності припинено трудові відносини. Не підтверджено розмір заробітної плати та її структуру.

Враховуючи викладене у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Предстанвиком позивача на підтвердження понесених витрат надано витяг з договору про надання правової допомоги, ордер, акт наданих послуг на суму 15000 грн.

Враховуючи критерії співмірності та складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, пропорційність задоволених позовни вимог слід стягнути з держави Україна витрати на правничу допомогу понесену позивачем у розмірі 9600 грн.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення районного суду слід скасувати з ухваленням ного рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати за подачу позову віднести за рахунок держави.

Оскільки апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури та Одеської обласної прокуратури задоволені частково, то в силу ч. ч. 6, 13 ст. 141 ЦПК України їм належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору, сплаченого ними при подачі апеляційної скарги, у сумах 5527,50 грн. кожному.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , Полтавської обласної прокуратури, заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2024 року в частині задоволених вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення яким в задоволенні зазначених вимог відмовити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2024 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню до 734400 грн.

Стягнути з держави України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 9600 грн.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2024 року - залишити без змін.

Судові витарти за подачу позову віднести за рахунок держави.

Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подачу апеляційної скарги Полтавській обласній прокуратурі у розмірі 5527,50 грн.

Компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подачу апеляційної скарги Одеській обласній прокуратурі у розмірі 5527,50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2024 року.

Головуючий суддя : _______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ___________________ О.І. Обідіна __________________ О.О. Панченко