Провадження № 22-ц/812/419/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2024 року м. Миколаїв

справа № 473/4179/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 04 січня 2024 року під головуванням судді Лузан Л.В., повний текст судового рішення складений 08 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 18 липня 2018 року року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у нього в борг 90 000грн. зі строком повернення до 18 липня 2022 року, про що було складено відповідну розписку в присутності свідків.

Оскільки відповідачем борг не було повернуто, позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість в сумі 90 000 грн.

У відзиві на позов представник відповідача адвокат Денисенко В.В. - просив відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач фактично ніяких грошових коштів від позивача не отримував, а підписав договір позики та склав розписку під впливом тяжких для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки 18 липня 2018 року, керуючи належним позивачу автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пошкодив належний позивачу транспортний засіб. Вказував, що позивач, використовуючи моральний тиск почав вимагати від ОСОБА_2 відшкодування завданої шкоди та, розуміючи відсутність можливості у відповідача віддати кошти того ж дня, змусив підписати договір позики та скласти вищевказану розписку. Посилаючись на викладене, представник відповідача вважав, що договір позики від 18 липня 2018 року є недійсним, з огляду на положення ст. 233 ЦК України, а також не є укладеним, оскільки при цьому грошові кошти відповідачу не передавалися.

У відповіді відзив ОСОБА_1 зазначив, що позиція відповідача у відзиві на позов зайнята з метою уникнення повернення боргу, який був взятий ним на його власні потреби та ніяким чином не пов`язані з обставинами та наслідками ДТП, яка мали місце 18 липня 2018 року за участі ОСОБА_2 . Передача коштів на умовах позики відбувалася в присутності свідків та підтверджується розпискою відповідача. При цьому будь-який психологічний чи моральний тиск при складанні договору та отриманні відповідачем коштів у нього в борг не чинився. Також зазначав, що відповідачем не надано жодних доказів того, що укладений договір позики був вчинений з метою приховання іншого правочину та що воля сторін при укладанні правочину була спрямована на настання інших правових наслідків ніж ті, що визначені умовами цього правочину, як і не надано доказів, що кошти у розмірі 90 000 грн відповідач фактично не отримував.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 січня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 90 000 грн та 1073 грн 60 коп. судового збору. Ухвалюючи рішення, суд вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 , тоді як відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про безгрошовість договору позики чи про укладення договору позики під впливом тяжкої обставини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апелянт зазначав, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що в 2018 році він працював водієм у м. Біла Церква на автомобілі Mercedes Benz 308D, власником якого на той період був позивач, та 18 липня 2018 року під впливом тяжкої обставини, а саме ДТП, внаслідок якої було пошкоджено даний транспортний засіб, ОСОБА_1 змусив його написати розписку про начебто отримання грошових коштів, хоча фактично він їх на руки не отримував, а тому з урахуванням ст. 233 ЦК України вважає, що договір позики є недійсним. Також вважає, що судом не враховано, що шляхом підписання договору позики сторонами було здійснено заміну первинного зобов`язання (відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди) на нове зобов`язання (позику), що призвело до порушення ст. 1053 ЦК України. Не взято до уваги, що допитані під час розгляду справи свідки (які зазначені у розписці) не підтвердили факт передавання йому грошей ОСОБА_1 , не змогли точно зазначити пору доби коли він писав розписку. При цьому в той час він не міг написати розписку та підписати договір позики, оскільки був учасником ДТП внаслідок якої отримав тілесні ушкодження та потрапив до медичного закладу для отримання медичної допомоги.

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК України).

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20.

Відповідно до частин першої та другої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2018 року між сторонами був укладений договір безпроцентної позики, що містить підписи обох сторін, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передає у власність позичальника ОСОБА_2 , грошові кошти у позику в розмірі 90 000 грн. 00 коп. строком до 18 липня 2022 року, які після закінчення цього строку позичальник зобов`язується повернути протягом 5 календарних днів (а.с. 21).

Факт отримання ОСОБА_2 зазначених коштів у позику підтверджується оригіналом його письмової розписки від 18 липня 2018 року, складеною за участю свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 22), яка була надана суду позивачем. У вказаній розписці ОСОБА_2 підтверджує отримання ним від ОСОБА_1 у борг 90 000 грн. для власних потреб готівковими коштами, які зобов`язується повернути у строк, зазначений у договорі позики.

Складання та підписання розписки, а також договору позики відповідачем ОСОБА_2 не оспорювалось.

Доказів повернення позики відповідачем не було надано і на такі обставини ОСОБА_2 не посилався.

Факт отримання відповідачем позики від ОСОБА_1 підтверджується як змістом розписки, так і показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , у присутності яких була складена розписка, що була підписана як ними, так і ОСОБА_2 .

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Верховний Суд у постановах від 09 лютого 2022 року у справі 523/11575/16 та від 23 лютого 2022 року у справі №639/4467/18 зазначав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність доводів представника ОСОБА_5 про безгрошовість договору позики.

Посилання апеляційної скарги на те, що свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 безпосередньо не бачили передачу грошей ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не свідчить про безгрошовість договору позики. Так, відповідно до звукозапису судового засідання від 04.01.2024 року вказані свідки пояснили, що відповідач у їх присутності власноручно склав та підписав розписку про отримання грошей в позику, гроші знаходилися поряд з ним, на столі, з розмови між сторонами, було зрозуміло, що відповідач отримав у борг від позивача 90 000грн. 00коп. для вирішення власних побутових потреб.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що той факт, що дата складання розписки про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у позику співпадає з датою дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце за участю належного на час ДТП позивачу транспортного засобу, під керуванням відповідача, та іншого транспортного засобу, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів, не доводить того, що спірні гроші відповідач у борг не отримував.

Колегія суддів вважає такий висновок суду вірним, а доводи апеляційної скарги про те, що вказаний факт свідчить про безгрошовість договору позики та про новацію зобов`язання, - недоведеними, оскільки зі змісту розписки ОСОБА_2 та пояснень свідків слідує, що гроші в сумі 90 000грн. були отримані відповідачем для власних потреб.

Також є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факт укладання договору позики під впливом тяжкої обставини.

Так, відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши надані сторонами докази, правильно встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики був укладений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку позивача та того, що договір укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Отже посилання апеляційної скарги на існування підстав для визнання договору позики недійсним на підставі ст. 233 ЦК України апеляційний суд вважає хибними. До того ж зустрічного позову з такими вимогами ОСОБА_2 не заявляв.

З огляду на викладене, установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції відповідно до вищевикладених вимог закону зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 90000 грн. 00коп.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 не міг фізично написати розписку та підписати договір позики, оскільки 18 липня 2018 року перебував у лікувальному закладі після отриманої у ДТП травми колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Так, згідно наданій апелянтом до апеляційному суду довідки КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 2» ОСОБА_2 18.07.2018 року був доставлений до вказаного медичного закладу, де йому був встановлений діагноз: «забійна рана чола». Відомостей про проходження ОСОБА_2 стаціонарного чи амбулаторного лікування довідка не містить.

Отже, викладене не свідчить про існування обставин, які б унеможливлювали складання ОСОБА_2 чи підписання ним договору позики, до того ж справжність своїх підписів відповідач не оспорював.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

З огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для відшкодування судових витрат відповідача.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного Миколаївської області від 04 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року