Єдиний унікальним номер судової справи: 487/2667/23
Номер провадження: 22-ц/812/558/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

29 квітня 2024 року м. Миколаїв справа № 487/2667/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: представника відповідача Істоміної К.В.,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Карташевої Т.А., в приміщені цього ж суду, повний текст рішення складено 04 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою,

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , який обґрунтовував наступним.

ОСОБА_2 належить 3/10 частки, а відповідачці ОСОБА_1 - 70/100 часток у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

На частині земельної ділянки спільного користування площею 61,3 кв.м., яка знаходиться від воріт вздовж житлового будинку (літ. А-1) до літньої кухні ОСОБА_2 (літ. Ш) і має ширину 2,5 м (від огорожі суміжної земельної ділянки до житлового будинку), постійно паркується легковий автомобіль MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 .

Автомобіль на земельній ділянці спільного користування паркується виключно в інтересах ОСОБА_1 та без згоди ОСОБА_2 . А тому ОСОБА_1 не передає ОСОБА_2 ключа від хвіртки у воротах і, таким чином, позбавляє його можливості проходу з вулиці Кузнецька через ворота на подвір`я.

Автомобіль приблизно має такі габарити: довжина 4490 мм (4,49 м), ширина 1750 мм (1,75м), а тому сумарний простір від огорожі до автомобіля та від автомобіля до житлового будинку становить близько 0,75 м. Такий простір при паркуванні легкового автомобіля на земельній ділянці спільного користування не є достатнім для вільного пересування чи перенесення чогось, що може суттєво перешкодити ОСОБА_2 користуватися земельною ділянкою спільного користування.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив зобов`язати відповідача в особі ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні позивачем в особі ОСОБА_2 земельною ділянкою спільного користування площею 61,3 кв. м, що передбачено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2003 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 7 вересня 2005 року, шляхом не паркувати на цій земельній ділянці легковий автомобіль MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 , та передати ОСОБА_2 ключ для доступу з вулиці Кузнецька через ворота на подвір`я.

У відзиві на позов відповідач посилалась на його недоведеність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 61, 3 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони залишати на ній транспортний засіб MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 , та шляхом передачі ОСОБА_2 ключа від хвіртки воріт для доступу на подвір`я з вул. Кузнецька.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1073 грн 60 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 400 грн, а всього в сумі 4 473 грн 60 коп.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його доведеності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Істоміна К.В., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд ухвалив рішення про задоволення позову не спираючись на жодні докази. Зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 не стосуються порушеного права, а лише можуть виникнути в майбутньому у випадку порушення права. Заявник зазначала, що автомобіль стоїть у дворі тільки ввечері та вночі, а вдень двір вільний від автомобіля. В матеріалах справи є фотографії на яких видно, що навіть коли автомобіль припаркований у дворі, залишається достатньо місця для проходу та в разі необхідності перенесення якихось речей. Крім того, відповідач вказувала, що жодних достатніх доказів того, що у позивача ОСОБА_2 , відсутні ключі або ОСОБА_1 чинить перешкоди йому у доступі до двору в матеріалах справи відсутні. Паркування автомобіля саме у дворі є наслідком дій позивача, який побудував літню кухню на земельній ділянці загального користування, що унеможливило проїзд до гаражу, де раніше паркувався автомобіль, та ця обставина змушує паркувати машину у дворі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Повністю погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначав, що літня кухня не була самовільною спорудою та не була предметом спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 3/10 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 належить 70/100 частин зазначеного домоволодіння.

Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 605 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року встановлений порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09 січня 2003 року.

Виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 105,55 м кв., а ОСОБА_3 - 499,45 м кв., залишивши в спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 61,3 м кв.

06 травня 2009 року державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ Ковальчуком А.М. складений акт, відповідно до якого проведено поділ земельної ділянки по 4 варіанту судово-технічної експертизи від 09 січня 2003 року, у спільному користуванні залишено земельну ділянку площею 61,3 кв. м.

Відповідно до судової будівельно-технічної експертизи №7420/21 від 09 січня 2003 року (план) та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 04 листопада 2014 року ММ БТІ, земельна ділянка спільного користування площею 61,3 кв. м розташована від воріт вздовж житлового будинку (літ. А-1) і будівлі (літ. Ш), до закінчення останньої.

Отже, земельна ділянка, загальною площею 61,3 кв.м., є землею спільного користування позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 , тобто є їх спільним двором, який використовується сторонами для входу через хвіртку і заїзду через ворота на територію домоволодіння і подальшого проходу сторін до належних їм будівель та житлових приміщень.

З фотозображень, які містяться в матеріалах справи також вбачається, що частина земельної ділянки спільного користування біля воріт та поруч з житловим будинком (літ. А-1) використовується як місце для паркування автомобіля MAZDA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_4 - сину відповідачки.

Відповідачка факт паркування вказаного транспортного засобу без згоди позивача на земельній ділянці загального користування не заперечувала.

Суд також встановив, що частина земельної ділянки, яка повинна слугувати проходом (проїздом) загального користування для всіх співвласників, має невелику ширину - 2,5 м., тому паркування на ній автомобіля відповідачкою самочинно унеможливлює вільне пересування.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

У п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Згідно з абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Аналізуючи вищевикладені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачем доведено спричинення відповідачем перешкод у використанні земельної ділянки площею 61,3 кв.м., яка є спільними двором сторін, що виражається у здійсненні на ній паркування автомобіля. Викладені у позовній заяві обставини доведені належними письмовими доказами, зокрема фотозображеннями, якими підтверджується розміщення на спільній земельній ділянці автомобіля. При цьому, відповідач не заперечувала використання вказаної земельної ділянки без згоди позивача як місця для паркування транспортного засобу.

Отже, враховуючи вищенаведені норми матеріального права та встановлені судом обставини колегія суддів відхиляє вищезазначені доводи апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт обмеження прав, зокрема, позивача ОСОБА_2 , на вільне користування земельною ділянкою нарівні з іншими співкористувачем.

Крім того, звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що через паркування автомобіля на земельній ділянці спільного користування, ОСОБА_1 не передає йому ключа від хвіртки у воротах і, таким чином, позбавляє його можливості проходу з вулиці Кузнецька через ворота на подвір`я.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти позову, будь-яких доказів, того, що позивачу були передані ключи від хвіртки та/ або він безперешкодно має доступ до земельної ділянки через ворота на подвір`я, не надала, хоча згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України, то є її обов`язком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що паркування автомобіля у дворі є наслідком дій позивача, який побудував літню кухню на земельній ділянці загального користування, що унеможливило проїзд до гаражу, де раніше паркувався автомобіль, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не мають правового значення по даній справі з урахуванням заявлених позовних вимог: їх змісту та підстав.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, з огляду на доводи апеляційної скарги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складений 29 квітня 2024 року.