Справа № 357/2603/24
Провадження № 2/357/2109/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( ЗАОЧНЕ )

18 квітня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання Вангородської О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И В :

02.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 13.02.2024, мотивуючи тим, що 24 травня 2021 року між ним, в якості покупця. та компанією «Manheim Deutschland GmbH» в електронному вигляді був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Jeep Grand Cherokee вартістю 17 500 Євро. За умовами договору (п.3.1.1) грошові кошти він повинен був перерахувати на рахунок відповідачки за наступними банківськими реквізитами: банк отримувача: ПриватБанк; МФО банку 305299; код отримувача ; рахунок № 1795, IBAN: НОМЕР_1 номер банківської карти: НОМЕР_2 , валюта карти: UAN. 24.05.2021 ним на рахунок відповідача за вказаними вище банківськими реквізитами на виконання зазначеного вище договору було сплачено 218 000,00 грн. Після сплати грошових коштів продавець перестав виходити на зв`язок, у зв`язку з чим він вимушений був звернутись до правоохоронних органів. За його зверненням 03.06.2021 були внесені відомості до ЄРДР за№0000076 та в ході досудового розслідування встановлено, що відповідачка до юридичної особи «Manheim Deutschland GmbH» жодного відношення не має і сама компанія не існує. Договір купівлі-продажу автомобіля до сьогодні не виконаний, у зв`язку з чим підстава, на якій ним відповідачці були сплачені грошові кошти, відпала, а самі грошові кошти отримані відповідачкою від нього без достатніх правових підстав. З огляду на положення ст. 1215 ЦК України набуті відповідачкою за його рахунок грошові кошти не є такими, що не підлягають поверненню. Тому, враховуючи вищезазначене, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 218000,00 грн., набуті без достатньої правової підстави, та суму судових витрат.

15.02.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, 19.03.2024 подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі за зазначеними у позовній заяві підставами та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов до суду не подала.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України постановив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 24.05.2021 між ОСОБА_1 , в якості покупця, та компанією «Manheim Deutschland GmbH» в електронному вигляді був укладений договір поставки під замовлення № 124 автомобіля Jeep Grand Cherokee, 2018 року випуску, білий, вартістю 17 500 Євро (а.с .16-21), відповідно до якого (п.3.1.1 Договору) грошові кошти покупець ОСОБА_1 повинен був перерахувати на рахунок за наступними банківськими реквізитами: банк отримувача: ПриватБанк; МФО банку 305299; отримувач - ОСОБА_2 ,код отримувача НОМЕР_3 ; рахунок НОМЕР_4 , IBAN: НОМЕР_1 номер банківської карти НОМЕР_2 , валюта карти: UAN, що також підтверджується копією паспорта відповідача, копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 27.04.2021, копією заяви про відкриття поточного рахунку та приєднання до умов та правил надання послуги «Інтернет-картка» від 29.04.2021 та копією фото (а.с. 8-9, 10, 11-14, 15).

24.05.2021 позивач - ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідачки - ОСОБА_2 , за банківськими реквізитами (рахунок НОМЕР_4 , IBAN: НОМЕР_1 номер карти: НОМЕР_2 ), грошові кошти в розмірі 218 000,00 грн, що підтверджується копією квитанції RC NPBIS5QYPВТ2G9UY5U7G від 24 травня 2021 року (а.с. 22).

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч1 та ч.2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто,відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ч.1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз зазначених положень дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.10.2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20.03.2019 по справі №634/727/16-ц, від 07.09.2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.01.2020 по справі №161/17945/18, від 16.06.2020 по справі №910/22513/17.

Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Судом встановлено, що грошові кошти, які були перераховані на рахунок ОСОБА_2 були перераховані згідно договору поставки під замовлення № 124 автомобіля Jeep Grand Cherokee, 2018 року випуску, білий, вартістю 17 500 Євро від 24.05.2021, водночас відповідачка не має жодного правового відношення до компанії «Manheim Deutschland GmbH».

Так, судом встановлено, що 03.06.2021 за заявою ОСОБА_1 були внесені відомості до ЄРДР за№0000076 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та 17.11.2023 вказане кримінального провадження постановою начальника Приазовського відділу Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області Гончар Д.С. було закрито (а.с. 23-27). Разом з тим, в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_2 до юридичної особи «Manheim Deutschland GmbH» жодного відношення не має, та цивільно-правові відносини насамперед існували між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно договору поставки під замовлення № 124 від 24.05.2021.

Оскільки відповідачкою - ОСОБА_2 були набуті грошові кошти у розмірі 218000,00 грн без достатньої правової підстави, тому, наявні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до цих спірних правовідносин, а сума грошових коштів 218000,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Крім того, суд враховує той факт, що відповідачка не надала до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, які були перераховані ОСОБА_1 на її рахунок отримані нею за наявності правових підстав чи були повернуті позивачу.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідачка відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в спростування доводів позивача до суду не подала.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам, що надані позивачем, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору - 2180,00 грн. (а.с. 3).

Керуючись ст. 15, 16, 18, 386, 387, 1212, 1213 ЦК України, ст. 4, 12, 76 81, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 274-279, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, у розмірі 218000,00 грн (двісті вісімнадцять тисяч 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2180,00 грн (дві тисячі сто вісімдесят гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 23.04.2024.

Суддя О. В. Бондаренко