ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 638/1330/21

провадження № 22-ц/818/554/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Маміної О.В.

Суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря Куцай К.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Харкові справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, -

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Попова Віктора Андрійовича на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року, постановлене суддею Семірядом І.В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила виділити в натурі частку у спільній власності на об`єкт нежитлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення цокольного поверху №82,83,84,85,86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв. у частці 19/40, що становить 40,517 кв.м.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Попов Віктор Андрійович просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідач перешкоджає позивачці у користуванні належній їй на праві власності частці у майні. Відповідач самостійно передав у оренду всю площу нежитлового приміщення та одноособово отримує прибуток. В справі міститься проведене експертне дослідження, яке визначає можливість поділу спільного майна внатурі. Посилання суду на те, що в експертному досліджені не зазначено про вартості виділеного майна не відповідає вимогам закону, оскільки такої вказівки закон не містить. Посилання суду на практику ВС сформовану вже після подачі позову є необґрунтованим.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на нежитлові приміщення за правилами статті 364 ЦК України. Позовні вимоги про поділ нежитлових приміщень в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України ОСОБА_1 не заявляла. Спірні нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 належать на праві спільної часткової власності двом співвласникам, отже, виділ частки в цьому майні лише для позивачки є неможливим, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03 листопада 2016 року уклали договір дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Грузковою Ю.А. , зареєстровано в реєстрі за №1864.

Відповідно до п. 1 зазначеного договору ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своїй дружині, а ОСОБА_1 прийняла у власності 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності за договором дарування на 19/40 часток нежитлових приміщень.

28.10.2021 представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подано копію технічного паспорту та висновок експерта за результатами проведення будівельно- технічної експертизи №24245 від 18.10.2021 щодо дослідження нежитлових приміщень цокольного поверху.

З наданого висновку експерта №24245, складеного на замовлення ОСОБА_1 Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 18.10.2021 вбачається, що технічно можливо, відповідно до вимог нормативно- правових актів у галузі будівництва розділити (виділити частку) об`єкт нерухомого майна відповідно до часток співвласників (21/40 та 19/40, загальною площею 85,3 кв.м) та запропоновано п`ять варіантів розподілу (виділення частки) об`єкта нерухомого майна, відповідно до часток співвласників та вимог нормативно- правових актів.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила виділити їй в натурі частку у спільній власності на об`єкт нежитлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , у вигляді конкретних приміщень.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги саме про виділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на частину нерухомого майна за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України не заявляла.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 та з висновками Верховного Суду у справі 310/7011/17 від 28.07.2021 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 , установивши, що нежитлові приміщення належать на праві спільної часткової власності двом співвласникам, виділ частки в цьому майні лише для позивачки є неможливим.

Проте вона не позбавлена можливості вирішити спір у інший, передбачений законом спосіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно дост. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,368,369,375,381,382,383,384ЦПК Українисуд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попова Віктора Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлений 24.04.2024