КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/339/20
Провадження № 2/488/228/24 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.04.2024 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Волошиній Я.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом до відповідача АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в обґрунтування якого вказала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, і починаючи з 2012 року займала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор».

Наказом № 724-к позивачку було звільнено із займаної посади 27.10.2015 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. її було поновлено на вказаній посаді, однак наказом № 640-к від 19.09.2016 р. відповідач вдруге звільнив позивачку з 19.09.2016 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Позивач зазначила, що як під час її першого звільнення, так і під час її другого звільнення, на підприємстві фактично не було скорочення штатів, і її звільнення були проведені з грубим порушенням трудового законодавства. Тому вона оскаржувала до суду незаконні дії відповідача щодо її звільнення.

Так, у листопаді 2015 року позивачка зверталась до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 року позивачку було поновлено на роботі, стягнуто на її користь 24 737,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. моральної шкоди, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання цього судового рішення, наказом відповідача № 361-к від 27.05.2016 року її було поновлено на роботі з 05.02.2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 року в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено. На виконання цього судового рішення відповідач вніс зміни до трудової книжки позивачки і вніс запис № 12, яким скасував запис № 10 (наказ № 361-к від 27.05.2016 року про поновлення на роботі з 05.02.2016 року). Таким чином відновив свою дію наказ відповідача № 724-к від 26.10.2015 року про звільнення позивачки.

Ухвалою ВССУ від 08.11.2017 р. рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 р. скасовано, справу було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В подальшому, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16.01.2018 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. було змінено, зокрема, змінено розмір моральної шкоди та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 43,252 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.12.2019 року були залишені без змін постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 16.01.2018 р. та рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. у незміненій частині.

Позивачка також вказала, що не дивлячись на вищевказані судові рішення, які визнали її звільнення незаконним, наказ відповідача за № 724-к від 26.10.2015 року не скасований, запис № 9 у її трудовій книжці про звільнення за цим наказом також не скасований, і вона фактично не допущена до роботи.

Запис № 11 у трудовій книжці позивачки про звільнення з роботи згідно наказу № 640-к від 16.09.2016 року був скасований на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 року.

Позивачка вважає, що трудові відносини між сторонами повторно відновились з 28.10.2015 року, тому вона має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2015 року до дня фактичного поновлення на роботі. Відповідачем були виконані наступні судові рішення:

-рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2015 р. по 05.02.2016 року у розмірі 24 737,30 грн.;

-рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 р. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.09.2016 р. по 16.02.2017 р. у розмірі 47 843,25 грн.;

-постанову Миколаївського апеляційного суду від 10.09.2019 р. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017 р. по 10.09.2019 р. у розмірі 259 720,50 грн.

Позивачка вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за наступні періоди часу:

-з 06.02.2016 р. по 31.05.2016 р. (76 робочих днів);

-з 17.02.2017 р. по 31.05.2017 р. (70 робочих днів);

-з 11.09.2019 р. по день ухвалення рішення по даній справі.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд:

-скасувати наказ відповідача № 724-к від 26.10.2015 року;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди: з 06.02.2016 р. по 31.05.2016 р.; з 17.02.2017 р. по 31.05.2017 р.; з 11.09.2019 р. по день ухвалення рішення по даній справі.

Дана цивільна справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Так, рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.09.2020 р. провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 року закрито, а в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено у задоволенні.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2020 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.09.2020 р. в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу та стягнення вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17.02.2017 року до 31.05.2017 року та з 11.09.2019 року до дня ухвалення рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 оплату вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за періоди з 17.02.2017 року до 31.05.2017 року та з 11.09.2019 року по 04.12.2020 року включно у сумі 141 709,39 грн., та 1 749,49 грн. судового збору. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2021 року було скасовано постанову Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2020 р. в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення вимушеного прогулу за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 17.02.2017 року до 31.05.2017 року, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.09.2020 року в частині вказаних позовних вимог змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 року по 04.12.2020 року залишено без змін. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.12.2021 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.09.2020 року в частині закриття провадження щодо позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, але в іншому складі.

Постановою Верховного Суду від 18.07.2022 року постанова Миколаївського апеляційного суду від 01.12.2021 року залишена без змін.

Таким чином предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» лише в частині скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 року, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішені відповідними судовими рішеннями, які набрали законної сили.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову через його безпідставність, а також пропуск позивачкою встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду із даними позовними вимогами.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка по даній справі ОСОБА_1 з вересня 2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, і займала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор».

Наказом № 724-к від 26.10.2015 року позивачка була звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 року (цивільна справа № 488/4844/15-ц) позивачка була поновлена на роботі, на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор», на її користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 737,30 грн., а також моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем був виданий наказ № 361-к від 27.05.2016 р. про поновлення позивачки на роботі з 05.02.2016 р., а у її трудовій книжці був зроблений запис за № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи згідно наказу № 724-к від 26.10.2015 р.

Дане підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки позивачки із записами за № 9 та № 10.

Таким чином, на думку суду, виконання відповідачем рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 року (цивільна справа № 488/4844/15-ц) в частині поновлення позивачки на роботі, та проведені в її трудовій книжці відповідні записи, автоматично скасовують дію наказу № 724-к від 26.10.2015 р., який позивачка оспорює у даній справі.

В подальшому, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат було скасоване, та ухвалене нове рішення про відмову у задоволені вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Проте зазначені обставини, на думку суду, не впливають на дійсність оспорюваного позивачкою наказу, оскільки правомірність її звільнення встановлена рішеннями суду, що набрали законної сили. До того ж, само по собі скасування у судовому порядку наказу № 724-к від 26.10.2015 р., не створить для позивачки правових наслідків і не матиме наслідком поновлення її на роботі.

Суд також вважає необхідним окремо зупинитись на питанні дотримання позивачкою строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду із даним позовом.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, судам роз`яснено, що передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Із наявної у матеріалах справи копії наказу № 724-к від 26.10.2015 р. вбачається, що позивачка ознайомилась із ним 27.10.2015 року. Цих обставин вона у даній справі не оспорювала.

Судом встановлено, що при зверненні до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та моральної шкоди (цивільна справа № 488/4844/15-ц), позивачка не заявляла позовних вимог про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 р.

Верховний суд у своїй постанові від 24.10.2019 року у справі № 522/13358/18-ц зазначив, що початок перебігу строку звернення до суду законодавець пов`язує з одним із моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У даній цивільній справі № 488/339/20, у якій позивачка заявила вимогу про скасування наказу № 724-к від 26.10.2015 р., позов був поданий нею 04.02.2020 року, тобто за межами строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, більше ніж через 3 роки після того, як вона ознайомилась із спірним наказом і безперечно дізналась про порушення своїх прав. При цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позивачка не заявляла, і доказів того, що вона пропустила його з поважних причин чи існували обставини, що об`єктивно робили неможливим подання позову у межах вказаного строку, позивачка суду не представила.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачці понесені нею судові витрати через те, що її позовні вимоги були залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін :

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», місцезнаходження: 01033 м. Київ, вул. Саксаганського 1, .

Повний текст рішення суду складений 24.04.24 року

Суддя Л.І. Селіщева