КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/714/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі правонаступника Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість станом на 08 серпня 2013 року у загальному розмірі 4 449 996,70 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 71 356,30 грн; поточної заборгованості по кредиту у розмірі 4 225 421,16 грн; 0,1 % пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань, щодо повернення кредиту за кожен день прострочки у розмірі 8 586,75 грн; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі 729,15 грн; з простроченої заборгованості по сплаті процентів, нарахованих за період з 19 грудня 2012 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 55 871,44 грн; суми заборгованості по сплаті процентів за період з 18 липня 2013 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 57 303,66 грн; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів у розмірі 2 520,10 грн; 0,1% пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення процентів за кожен день прострочки у розмірі 28 208,14 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №101.8-01/154, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 800 000 грн з кінцевим строком повернення кредиту до 09 вересня 2023 року та сплатою відсотків за користування кредитом з 09 вересня 2011 року до 09 вересня 2012 року у розмірі 15,5 % річних та з 01 березня 2012 року до 09 вересня 2023 року у розмірі 17,5 % річних.

Позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язань з повернення кредитних коштів.

На підставі викладеного просив позов задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №101.8-01/154, укладеним 09 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 4 449 996, 70 грн, а також судові витрати у розмірі 4 071 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року заяву АТ «Універсал Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні - задоволено та замінено стягувача - АТ «ВТБ Банк» на його правонаступника - АТ «Універсал Банк» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 у цивільній справі №757/20115/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з указаним заочним рішенням представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість, а також порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи.

Також уважає, що у справі відсутні докази на підтвердження зареєстрованого у встановленому законом порядку місця перебування ОСОБА_1 .

Зауважує, що надана банком копія меморіального ордеру містить штампи та підписи працівників позивача та на ньому відсутній підпис ОСОБА_1 про отримання грошових коштів у розмірі 4 800 000 грн, а тому вказаний меморіальний ордер, на переконання сторони відповідача, не може бути належним та допустимим доказом виконання банком свого зобов`язання по передачі коштів на підставі кредитного договору №101.8-01/154 від 09 вересня 2011 року на користь ОСОБА_1 .

Вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення ПАТ «ВТБ Банк» на адресу ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту.

19 лютого 2024 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

У відзиві позивач посилається на те, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та частково виконував умови кредитного договору.

15 квітня 2024 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в яких останній, зокрема, зазначає, що позивачем на підтвердження факту здійснення ОСОБА_1 виконання умов кредитного договору шляхом оплати щомісячних платежів не надано жодного доказу.

17 квітня 2024 року на поштову та електронну адресу надійшли додаткові письмові пояснення від позивача, в яких останній посилається на те, що меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операції банку, а отже наданий банком суду меморіальний ордер є належним, допустимим та достотнім доказом надання кредиту згідно умов кредитного договору.

На підтвердження внесених відповідачем на виконання умов кредитного договору сум позивач надає довідку, складену працівниками банку згідно виписок, переданих ПАТ «ВТБ Банк» з переліком платежів та дат погашення кредиту за період з 09 вересня 2011 року по 08 серпня 2013 року.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, у порушення вимог чинного законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, та умов кредитного договору, взяті на себе зобов`язання з погашення кредитної заборгованості станом на 08 серпня 2013 року і на момент розгляду справи не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 4 449 996,70 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 09 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №101.8-01/154 про надання кредитних коштів на споживчі потреби.

Відповідно до умов п.3.1 вказаного Договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4 800 000 грн, зі строком кредитування до 09 вересня 2023 року та сплатою відсотків за користування кредитом з 09 вересня 2011 року по 29 лютого 2012 року у розмірі 15,5% річних та за користування кредитом з 01 березня 2012 року по 09 вересня 2023 року у розмірі 17,5% річних.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору про повернення кредитних коштів станом на 08 серпня 2013 року утворилась заборгованість, розрахована позивачем у розмірі 4 449 996,70 грн, відповідно до пунктів 3.1.-3.3, 7.1. Договору та на підставі статті 625 ЦК України, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 71 356,30 грн; з поточної заборгованості за кредитом у розмірі 4 225 421,16 грн; з 0,1% пені, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту за кожен день прострочки у розмірі 8 586,75 грн; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту у сумі 729,15 грн; з простроченої заборгованості за процентами за період з 19 грудня 2012 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 55 871,44 грн; поточної заборгованості по процентам за період з 18 липня 2013 року по 08 серпня 2013 року у розмірі 57 303,66 грн; 0,1% пені за кожен день прострочки, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів у розмірі 28 208,14 грн; 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів у розмірі 2 520,10 грн.

Пунктом 3.9 кредитного договору встановлено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів у валюті кредиту на рахунок позичальника, зазначений в п. 3.6 цього Договору. Днем видачі кредиту вважається день перерахування коштів на рахунок.

Поточний рахунок № НОМЕР_1 і відділенні «Центральне» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767 (пункт 3.6 кредитного договору).

05 лютого 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , лист-вимогу, в якому встановлено строк на її виконання - 30 календарних днів та зазначено, що у разі несплати до 05 березня 2013 року банк буде змушений звернутися до нотаріуса або до суду для примусового стягнення всієї заборгованості за договором.

Проте, у визначений строк відповідач кредит не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статті 610, 611 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають негативні правові наслідки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.

Таким чином, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов`язок позивальника повернути кредит частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно частин першої, третьої статті 549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини другої статті 549 ЦПК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від суми простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії меморіального ордеру №29617 від 09 вересня 2011 року на виконання умов кредитного договору №101.8-01/154 банк надав кредитні кошти у розмірі 4 800 000 грн ОСОБА_1 шляхом перерахування їх на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

У п.1.1 п.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України №566 від 30 грудня 1998 року (зі змінами і доповненнями) зазначено, що: «Положення ґрунтується на законах України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», нормативно-правових актах Національного банку України та основних принципах міжнародних стандартів та національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Регулювання бухгалтерського обліку і звітності в банках здійснює Національний банк України, який відповідно до цього Положення та з урахуванням загальноприйнятої у міжнародній практиці системи обліку розробляє та затверджує План рахунків бухгалтерського обліку Національного банку України, План рахунків бухгалтерського обліку банків України та інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, які є обов`язковими для виконання банками України».

Підпунктом 2.1.1 п.2.1 вищевказаного Положення №566 визначено основні вимоги до первинних облікових документів, а саме:

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (не паперовій формі) повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення); суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити.

Первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку».

Відповідно до п. 4 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від 18 червня 2003 року (зі змінами та доповненнями) операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані.

Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п.4.2 Положення №254).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (п.4.3 Положення №254).

Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій) (п.4.4 Положення №254).

Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку) (п.4.5 Положення №254).

У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження) (п.4.8 Положення №254).

Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (п.4.10 Положення №254).

До обов`язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів) (п.4.11 Положення №254).

Відповідно до п.2.16 Положення №254 під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку.

Меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України (1.19-1 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Таким чином, наявна у матеріалах справи копія меморіального ордеру №29617 від 09 вересня 2011 року є належним та допустимим доказом видачі коштів ОСОБА_1 , оскільки відповідає всім вимогам щодо форми та змісту, встановленим законом.

Також у справі наявна копія заяви про видачу готівки №29663 від 09 вересня 2011 року, підписана позичальником ОСОБА_1 та підпис в якій останній не заперечував, що додатково доводить факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 4 800 000 грн у відділенні банку 09 вересня 2011 року.

У свою чергу, сторона відповідача, заперечуючи факт отримання коштів, жодних доказів на спростування факту звернення до банку з указаною заявою про видачу готівки та отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 4 800 000 грн на виконання умов кредитного договору №101.8-01/154 від 09 вересня 2011 року суду не надала.

Окрім того, до матеріалів справи банком долучено Довідку від 16 квітня 2024 року №3195, складену працівниками банку на підставі наявних виписок, переданих ПАТ «ВТБ Банк» за період з 09 вересня 2011 року по 28 листопада 2012 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснювалась оплата на погашення заборгованості за кредитним договором №101.8-01/154 від 09 вересня 2011 року.

Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем під час розгляду справи не надано.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 , сплачуючи кошти на погашення кредитної заборгованості протягом жовтня 2011 - листопада 2012 років, визнавав факт укладення кредитного договору на визначених у цьому договорі умовах, також як і факт отримання кредитних коштів.

Отже, відсутність у матеріалах справи станом на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення оригіналів кредитного договору та меморіального ордеру не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за наявності у справі копій вказаних документів та інших доказів, які у сукупності свідчать про укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та часткової сплати кредиту.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок є обґрунтованим, заборгованість нарахована в межах строку кредитування та з урахуванням зміни позивачем строку виконання зобов`язання шляхом звернення з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, розмір пені не виходить за рамки розумності та справедливості, враховуючи суму основної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час судового розгляду в апеляційній інстанції стороною відповідача не доведено жодними належними та допустимими доказами неотримання ОСОБА_1 кредитних коштів та відсутності заборгованості, власного розрахунку суду не надано.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з огляду на наявність у матеріалах справи копії меморіального ордеру, який є первинним бухгалтерським документом, а також на те, що факт укладення та підписання кредитного договору стороною відповідача не заперечувався, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти та користувавшись ними, не в повному обсязі виконав умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 08 серпня 2013 року у загальному розмірі складає 4 449 996,70 грн.

Доводи сторони відповідача, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, а також що у справі відсутні докази на підтвердження зареєстрованого у встановленому законом порядку місця перебування ОСОБА_1 є безпідставними з огляду на наступне.

У матеріалах справи міститься вкладний талон до паспортного документа серії 4506 №911176 громадянина рф ОСОБА_1 , згідно якого термін перебування останнього продовжено та вказано адресу проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

За вказаною адресою суд першої інстанції здійснював повідомлення відповідача, направляв судові повістки про виклик, проте поштові відправлення повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частин першої, третьої статті 122 ЦПК України (в редакції станом на час спірних правовідносин) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву на підставі пункту 4 частини третьої статті 121 цього Кодексу.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання(перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи на 27 листопада 2013 року через оголошення у пресі - газеті «Урядовий кур`єр» № 210 (5096) від 14 листопада 2013 року, що відповідає вимогам абзацу 4 частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції станом на час спірних правовідносин) та вважається належним повідомленням у зв`язку з відсутністю зареєстрованого місця проживання відповідача на території України.

Аргументи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення ПАТ «ВТБ Банк» на адресу ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту спростовуються матеріалами справи, зокрема, копією листа-вимоги.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень ЦПК України, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

При вирішенні вказаної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник