Справа №489/709/22
Провадження № 22-ц/812/663/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 ,

яка подана адвокатом Щукіною Наталією Олегівною

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Губницьким Д.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що 21 червня 2003 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , 2005 року народження.

24 січня 2022 року нею було подано позов про розірвання шлюбу з відповідачем.

У період шлюбу за спільні кошти ними 26 жовтня 2012 року придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповіадчем.

02 грудня 2013 року відповідач подарував їх спільному синові ОСОБА_5 1/3 частку вказаної квартири.

За такого, спільна частка подружжя спірної квартири, яка підлягає поділу становить 2/3 частки квартири.

Крім того, в період шлюбу за спільні кошти ними у 2019 році придбано автомобіль марки КІА, який 26 березня 2019 року був зареєстрований на ім`я відповідача у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_1 в м. Миколаєві за реєстраційним номером НОМЕР_2 , яким користується відповідач. Доступу до автомобіля та документів на його право власності у неї немає.

Отже, вказане майно є спільним майном подружжя, а відтак, з врахуванням приписів статті 63, частини 1 статті 70 СК України, оскільки частки подружжя є рівними, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/3 частку спірної квартири та на частку автомобіля марки КІА державний номерний знак НОМЕР_2 .

Однак у квітні 2023 року позивачеві стало відомо, що 15 лютого 2022 року ОСОБА_4 без її відома здійсним продаж спільного транспортного засобу, чим здійсним приховування спільного майна подружжя під час розгляду цієї судової справи.

Обставини продажу спільного автомобіля, який був придбаний в шлюбі, наділяє позивачку правом на компенсацію своєї частки у проданому майні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2022 року шлюб між ними розірвано, фактичного з цього часу сторони не проживають разом, відповідач проживає окремо за іншою адресою, а вона проживає із сином у спірній квартирі. Утриманням спірної квартири та сплатою комунальних послуг займається позивач.

За таких обставин та на підставі частини 2 статті 70 СК України вважала за можливе відійти від рівності часток подружжя на користь чоловіка. Такі вимоги в майбутньому усунуть необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, оскільки частка відповідача у спірній квартирі є незначною, а спільне володіння і користування квартирою є неможливим.

Враховуючи вищевикладене та змінивши предмет позову, позивач остаточно просила визнати 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнати автомобіль марки «КІА» реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Грошові кошти за продаж спільного автомобіля марки KIA Sportage, 2019 року випуску, залишити у власності ОСОБА_4 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав, що в позові слід відмовити через недоведеність - позивачем не була проведена експертиза щодо вартості автомобіля, через що суд не може вважати об`єктивною, дійсною, заявлену позивачем вартість автомобіля марки KIA Sportage, 2019 року випуску і взаємопов`язані з нею остаточно заявлені позовні вимоги про залік коштів від відчуження автомобіля до вартості квартири.

Роздруківки цін продажу аналогічних автомобілів з інтернет ресурсу не підміняє висновок експерта. Теж загалом стосується й ціни спірної частини квартири, яку слід доводити поточну, а не ретроспективну для забезпечення рівності умов поділу. Більш того, поділ здійснюється, як правило, на принципах рівності часток, отже приведення майна до поділу повинно відбуватись саме до грошової оцінки (з його грошового еквівалента) і виходячи з принципу або рівності часток або відступу від рівності часток з обґрунтуванням цього, як-то передбачено статтею 70 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказувала, що нею під час розгляду справи були долучені належні та допустимі докази, на відміну від відповідача, який протягом розгляду справи не подав жодного доказу на підтвердження дійсної ринкової вартості автомобіля та вартості частки квартири

Враховуючи, що у неї відсутній доступ до автомобіля та відсутній технічний паспорт на нього, з метою подання суду доказів його вартості, позивачка надала інформацію з онлайн-платформи AUTO.RIA.com, яка є офіційним сайтом з продажу автомобілів, з якої вбачається, що станом на травень 2023 року ринкова вартість автомобіля марки «КІА», модель «SPORTFGE» 2019 року випуску, сірого кольору складає 763 612,00 грн. Тобто 1/2 частина спільного автомобіля складає 381 806,00 грн.

З урахуванням зазначених вище норм права, вбачається, що суд необґрунтовано відхилив та не врахував подані нею докази вартості автомобіля, посилаючись на недоведеність його вартості через відсутність висновку експерта.

Апелянт зазначає, що в ході розгляду справи, позивачка підтвердила той факт, що з часу розірвання шлюбу між сторонами (з 31 серпня 2022 року) утримання спільної квартири та сплату комунальних платежів здійснює лише позивачка, що підтверджується квитанціями про оплату послуг долучених до матеріалів справи.

Виходячи з цього, позивачка вважає за можливе відійти від рівності часток на користь чоловіка, а саме 2/3 частки квартири (вартість яких складає 178 200,00 грн.) залишити в своїй приватній власності, а компенсацію за продаж цілого автомобіля залишити у власності відповідача (вартість якої складає 763 612,00 грн.).

Таким чином, кошти за частку позивачки в автомобілі забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації за його частку в квартирі що відповідає вимогам ст.365 ЦК України.

Такі вимоги позивачки в майбутньому усунуть необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, оскільки частка відповідача в спірній квартирі є незначною, а спільне володіння і користування квартирою є неможливим.

Крім того, таке припинення спільної сумісної власності не завдаватиме істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки фактично в спільній квартирі проживає позивачка разом зі своїм сином.

Зазначені вище положення відповідають висновкам, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Сторони у судове засіданні не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, але їх неявка відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник позивача у судову засіданні апеляційну скаргу підтримала просила, про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимогитакої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (стаття 68 СК України).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21 червня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який заочним рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2022 року розірвано (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

У період шлюбу 26 жовтня 2012 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем (а.с.13-14, 15).

02 грудня 2013 року ОСОБА_4 подарував синові ОСОБА_5 1/3 частку цієї квартири (а.с.16-17,18-19, 20-22).

У період шлюбу у 2019 році сторони також придбали автомобіль марки «КІА», державний номерний знак НОМЕР_2 , який 26 березня 2019 року було зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 у територіальному сервісному центрі № НОМЕР_1 в м. Миколаєві, яким ним і користувався.

Згідно відповіді з Головного СЦ МВС в Миколаївській області від 24 січня 2023 року зазначено, що транспортний засіб марки KIA Sportage, 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 був зареєстрований за ОСОБА_4 з 26 березня 2019 року по 15 лютого 2022 року. 15 лютого 2022 року вищевказаний транспортний засіб перереєстрований на іншого власника зі зміною номерного знаку (а.с.66).

Витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів сформованого 12 квітня 2023 року, КІА Sportage, 2019 року випуску, VIN код НОМЕР_3 , підтверджується перереєстрація спірного транспортного засобу на нового власника по договору укладеному в ТСЦ (а.с.89-90).

Разом із зміною предмету позову представник позивача надала калькулятор розрахунку вартості автомобіля із сайту AUTO.RIO станом на 10 травня 2023 року, відповідно до якого вартість автомобіля КІА, Sportage, 2019 року випуску складає в середньому 20226 дол. США, що еквівалентно 763 612 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав про недоведеність - позивачем не була проведена експертиза щодо вартості автомобіля, через що суд не може вважати об`єктивною, дійсною, заявлену позивачем вартість автомобіля марки KIA Sportage, 2019 року випуску і взаємопов`язані з нею остаточно заявлені позовні вимоги про залік коштів від відчуження автомобіля до вартості квартири.

Роздруківки цін продажу аналогічних автомобілів з інтернет ресурсу не підміняє висновок експерта. Теж загалом стосується й ціни спірної частини квартири, яку слід доводити поточну, а не ретроспективну для забезпечення рівності умов поділу. Більш того, поділ здійснюється, як правило, на принципах рівності часток, отже приведення майна до поділу повинно відбуватись саме до грошової оцінки (з його грошового еквівалента) і виходячи з принципу або рівності часток або відступу від рівності часток з обґрунтуванням цього, як-то передбачено ст. 70 СК України.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на таке.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Отже, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Установлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 та автомобіль КІА Sportage, 2019 року випуску, були придбані під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому ОСОБА_3 надала свою згоду на придбання спірної квартири. Доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 не надав.

За наведених підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що нажите сторонами в період шлюбу майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.

Звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовуючи свої вимоги приписами частин 1,2 статті 70 СК України щодо того, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витратив його на шкоду інтересам сім`ї, просила відійти від рівності часток на користь чоловіка, а саме 2/3 частки квартири, вартість якої складає 178 200 грн залишити у її приватній власності, а компенсацію за продаж цілого автомобіля залишити у власності відповідача, вартість якого складає 763 612 грн.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити як від засади рівності часток подружжя, так і збільшити частку враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

Обов`язок щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17.

Звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовувала свої вимоги приписами частин 1, 2 статті 70 СК України та просила відступити від рівності часток на користь чоловіка, а саме: 2/3 частки квартири, вартість якої складає 178 200 грн залишити у її приватній власності, а кошти від продажу автомобіля залишити у власності відповідача.

Підставами за відступу від рівності часток зазначала те, що вони фактично не проживають разом, відповідач проживає окремо за іншою адресою, а позивач з сином у спірній квартирі. Утримання спірної квартири здійснює вона, на підтвердження чого надала копії квитанцій про оплату комунальних послуг з жовтня 2022 року по травень 2023 року. Розмір частки відповідача у нерухомому майні є незначним.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між тим, доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від утримання належного йому на праві власності нерухомого майна, суду першої інстанції позивачем не надано, долучені до позову копії квитанцій про сплату комунальних послуг, з огляду на встановлені обставини у цій справі та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Проживання позивача з сином за спірною адресою також не може бути тією обставиною, що зумовлює відступлення від рівності часток, оскільки їх син ОСОБА_5 є повнолітньою особою та власником 1/3 частки спірної квартири.

Посилання позивача на те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, спільне володіння та користування квартирою є неможливим і не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, проживання відповідача за іншою адресою, за відсутності доказів щодо наявності у нього належного йому на праві власності нерухомого майна, також не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Тому, з урахуванням викладеного та беручи до уваги положення статті 70 СК України, апеляційний суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя.

Оскільки за обставин цієї справи 2/3 частки спірної квартира є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними, колегія суддів дійшла висновку про визнання цієї частки спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 (2/3 : 2= 2/6 =1/3) частки цієї квартири, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 у цій частині частково. Інша 1/3 частка квартири залишається у власності ОСОБА_4 .

Зважаючи на те, що відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, то для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладено у поставі Великої палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року №523/14489/15.

Щодо спірного автомобіля, апеляційний суд зазначає таке.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)).

Апеляційний суд враховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Колегія суддів зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, позивач до суду з цим позовом звернулася 07 лютого 2022 року. Спірний автомобіль марки КІА, Sportage, 2019 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено відповідачем 15 лютого 2022 року без згоди ОСОБА_3 .

У разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, на час вирішення спору (така вартість може не бути тотожною ціні, за якою майно було відчужене).

Оскільки позивач пред`явив позов про поділ автомобіля з подружжя з метою відновлення майнових прав у спільному майні та розуміючи, що вона має право на частку компенсації від ринкової вартості цього автомобіля, то ефективним способом захисту його права буде стягнення компенсація вартості її частки в майні.

Колегія суддів, вирішуючи вказані позовні вимоги, наголошує на тому, що предметом спору в справі, яка переглядається, є поділ майна подружжя, а саме квартири та автомобіля. Позивач в силу принципу диспозитивності судового процесу скористалися своїм правом та вибрала варіант поділу майна подружжя, який, на їх думку, є оптимальними для вирішення спору. Водночас суд на підставі частини першої статті 71 СК України не позбавлений права визначити той варіант поділу спільного майна подружжя, який забезпечуватиме права та інтереси як позивача, так і відповідачки. Вибір судом іншого варіанта поділу майна подружжя, а ніж ті, що зазначені в прохальній частині позову, не є виходом за межі позовних вимог чи зміною способу захисту порушеного права, вибраного сторонами.

Право одного з подружжя на отримання компенсації за належну йому частку в спільному майні передбачено статтею 71 СК України, а також статтями 364, 370 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відступаючи від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Тобто, у разі відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь третьої особи позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини його вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на 1/2 його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника.

У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна (транспортного засобу), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15.

Так, позивач до суду з цим позовом звернулася 07 лютого 2022 року. Спірний автомобіль марки КІА, Sportage, 2019 року випуску, який є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено відповідачем 15 лютого 2022 року без згоди ОСОБА_3 третій особі.

Судова автотоварознавча експертиза щодо визначення дійсної вартості спірного автомобіля по справі не провадилася, оскільки автомобіль, знаходиться у користуванні третьої особи.

При таких обставинах, позивач визначила вартість автомобіля КІА Sportage, 2019 року випуску, VIN код НОМЕР_3 , шляхом аналізу ринку автомобілів відповідної марки.

Із наданої позивачем до суду інформації з сайту із сайту AUTO.RIO станом на 10 травня 2023 року, середня ринкова ціна автомобіля КІА, Sportage, 2019 року випуску складає в середньому становить 20226 дол. США, що еквівалентно 763 612 грн., вартість 1/2 частки становить 381 806 грн.

Зважаючи на встановлений процесуальним законодавством України принцип диспозитивності цивільного судочинства та ненадання відповідачем інших, альтернативних доказів з приводу вартості вищевказаного майна, у суду відсутні правові підстави для відхилення представлених позивачем доказів з цього приводу.

Доказів на спростування указаного позивачем розміру дійсної вартості легкового автомобіля відповідачем не надано.

Відповідного клопотання до суду під час розгляду справи про призначення експертизи стосовно визначення вартості легкового автомобіля КІА, Sportage, 2019 року випуску, стороною відповідача також не заявлено.

Таким чином, на думку колегії суддів, позивач має право на грошову компенсацію частки вартості транспортного засобу КІА, Sportage, 2019 року випуску у сумі 381 806 грн (763612 : 2), виходячи з їх дійсної його вартості на час розгляду справи. Представник позивача у судовому засіданні не заперечувала проти стягнення на користь позивача компенсації частки спірного автомобіля.

Вирішуючи спір, суд попередніх інстанцій на зазначене належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову.

За таких умов, загальна вартість спільного майна, що підлягає поділу між подружжям (із врахуванням вартості квартири визначеної судом 409 325 грн.60 коп. та середньої вартості автомобіля 763 612 грн) складає 1 172 937 грн.60 коп.

Таким чином, із врахуванням встановленого ч. 1 ст. 70 СК України принципу рівності часток подружжя при поділі їх спільного майна, позивачу за її вимогою має бути виділена частка у наявному у власності сторін на час поділу спільному майні (квартирі) вартістю 204 662 грн.80 коп. та компенсація вартості частки автомобіля 381 806 грн.

У відповідності до положень 376 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги та ухвалення нового рішення зокрема є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Таким чином, враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, а висновки суду не відповідають таким обставинам, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення по часткове задоволення позову, яким визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 -381 806 грн. грошової компенсації вартості автомобіля КІА Sportage, 2019 року випуску, VIN код НОМЕР_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана адвокатом Щукіною Наталією Олегівною, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) - 381 806 (триста вісімдесят одну тисячу вісімсот шість) грн. грошової компенсації вартості автомобіля КІА Sportage, 2019 року випуску, VIN код НОМЕР_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.