КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2834/21 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/1166/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»(далі - ПрАТ «АК «Київводоканал») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 40 475,25 грн, 3 % річних у розмірі 3 876,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 12 157,27 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є споживачем і отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються позивачем на підставі відповідного договору, оскільки після розміщення 05 серпня 2014 року у газеті «Хрещатик» № 110 (4510) повідомлення про публічний договір (оферту) та договору про надання таких комунальних послуг на адресу ПАТ «АК «Київводоканал», яке було перейменовано на ПрАТ «АК «Київводоканал», жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та договору від відповідача не надходило.

Однак, відповідач в порушення умов публічного договору та вимог, що передбачені чинним законодавством, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих за період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконав належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 40 475,25 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих комунальних послуг, відповідач також зобов`язаний сплатити на користь їх виконавця 3 % річних у розмірі 3 876,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 12 157,27 грнвід простроченої суми боргу.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Марченко В.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він неодноразово звертався до КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» з приводу перерахунку житлово-комунальних послуг, а також перегляду договору № 2076 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 30 квітня 2010 року, оскільки фактично у комунальній квартирі АДРЕСА_1 проживали та користувалися комунальними послугами сім`я з трьох осіб, а комунальні послуги нараховувалися на шістьох осіб, проте у перерахунку було відмовлено, зокрема, у листі КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» № 147 від 08 квітня 2015 року було повідомлено, що нарахування буде здійснюватися на 6 осіб.

При цьому 16 серпня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення у справі № 752/4031/22, яким визнав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Судом було встановлено, що вказані особи в житловому приміщенні фактично не проживають вже більше десяти років, тому відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідач сумлінно сплачує комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за трьох осіб, які фактично проживають в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи.

Крім того, період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року, за який позивач просить стягнути заборгованість, виходить за межі позовної давності. Відповідачем було заявлено клопотання про застосування позовної давності, проте в ухвалі від 18 жовтня 2023 року суд зазначив, що під час ухвалення рішення були враховані строки позовної давності.

Однак, судом не було враховано, що строки позовної давності є зупиненими лише з моменту, вказаному у постанові Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», тобто з 12 березня 2020 року і це не є підставоюдля незастосування позовної давності з 01 липня 2014 року та нарахування заборгованості протягом п`яти років по 31 жовтня 2019 року.

Враховуючи те, що строки позовної давності були зупинені з 12 березня 2020 року, відповідач вважає, що суму заборгованості та штрафних санкцій слід розраховувати за період з березня 2017 року, а не з липня 2014 року, як було зроблено позивачем та задоволено заочним рішенням суду, оскільки позовна давність щодо стягнення заборгованості з початку періоду і до 12 березня 2017 року спливла, проте зазначене не є фактом визнання позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «АК «Київводоканал» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 , до якої надаються послуги з водопостачання та водовідведення, є комунальною і за нею відкрито два особові рахунки, а саме: о/р № НОМЕР_1 обліковується за ОСОБА_1 , о/р № НОМЕР_2 обліковується за ОСОБА_8 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі 752/2535/23 задоволено позов ОСОБА_1 про зобов`язання Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію видати ордер на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Судом було встановлено, що ОСОБА_1 з родиною займає це житлове приміщення з 2005 року на законних підставах. Отже, відповідач мешкав зі своєю родиною за вищевказаною адресою у спірний період та споживав комунальні послуги з водопостачання та водовідведення.

Згідно облікових даних позивача нарахування послуг здійснювалося на 6 осіб. Відповідач не звертався до ПрАТ «АК «Київводоканал» та не змінював інформацію щодо кількості осіб, які споживають житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, отримана послуга з водопостачання та водовідведення майже не сплачувалась відповідачем.

Разом з тим, із розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року вбачається визнання відповідачем своєї заборгованості, що виражається у систематичній діяльності, спрямованої на часткове погашення заборгованості. Зокрема, у липні 2017 року відповідачем було здійснено оплату послуг на суму 279,39 грн, у серпні 2017 року - 279,40 грн, у вересні 2017 року - 278,10 грн, а в цілому за спірний період відповідачем за послуги з водопостачання та водовідведення було оплачено на загальну суму 4 568,65 грн.

Таким чином, відслідковується систематичність вчинених відповідачем дій, спрямованих на погашення боргових зобов`язань перед позивачем за послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що є нічим іншим як визнанням наявності боргових зобов`язань і в розумінні частини першої статті 264 ЦК України свідчить про факт переривання перебігу позовної давності. Остання сплата за надані послуги у спірний період була здійснена відповідачем у жовтні 2019 року, а позовна заява була подана до суду у січні 2021 року, тобто в межах трьохрічної позовної давності. Крім того, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом зі своєю родиною зареєстрований і проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою на відповідача відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 та надавалися послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за показниками загальнобудинкового приладу обліку води у порядку, визначеному пунктом 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

ПАТ «АК «Київводоканал», яке змінило найменування на ПрАТ «АК «Київводоканал», у якості пропозиції споживачам укласти договір опублікувало в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 05 серпня 2014 року повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання ПАТ «АК «Київводоканал» послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) та опублікувало текст цього договору. Вказаним повідомленням визначено, що фізична особа - власник або наймач жилого приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами водопостачання та водовідведення, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов цього договору, а відмова споживача від отримання цих послуг має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення їх надання.

Оскільки протягом місяця з дня опублікування позивачем у засобі масової інформації повідомлення та договору відповідач про свою відмову укласти договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення у письмовому вигляді не направив, він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача щодо укладення договору, а відтак можна дійти висновку про наявність договірних відносин між сторонами.

Вказане узгоджується з приписи статей 205, 634, 641, 642, 714 ЦК України, частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року.

Таким чином, відповідач у період часу з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року був споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після розміщення їх виконавцем 05 серпня 2014 року у засобі масової інформації повідомлення про публічний договір (оферту) та тексту договору про надання таких комунальних послуг в установленому законом порядку не заявив відмову від надання зазначених послуг, а також протягом спірного періоду фактично користувався послугами, які надавалися позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином, а саме повно і своєчасно не оплачував спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2019 року у нього по особовому рахунку № НОМЕР_1 виникла заборгованість у загальному розмірі 40 475,25 грн, що підтверджується довідкою директора ПрАТ «АК «Київводоканал» від 30 грудня 2020 року.

Відповідно до детального розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 року по жовтень 2019 року, проведеного розрахунковим департаментом ПрАТ «АК «Київводоканал» по особовому рахунку НОМЕР_1 , загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 56 508,64 грн, з яких: 40 475,25 грн - основна сума заборгованості, 3 876,12 грн - 3 % річних, 12 157,27 грн - інфляційні втрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснював оплату наданих позивачем та спожитих ним послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення відповідно до умов публічного договору (оферти) та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача суми заборгованості, 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з липня 2014 року по жовтень 2019 року, тобто в межах строку позовної давності з урахуванням пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які втратили чинність 01 травня 2022 року (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Частиною третьою статті 29 цього Закону визначено, що процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги, незважаючи на не укладання між сторонами договору про надання відповідних послуг. Для виникнення правовідносин з централізованого водопостачання та водовідведення на підставі публічної оферти не потрібно інших доказів ніж публікація публічного договору та відсутність заперечень з іншої сторони.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)їх виконавцем ПрАТ «АК «Київводоканал», в тому числі й відповідачу на підставі публічного договору про надання комунальних послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року у загальному розмірі 56 508,64 грн, з яких: 40 475,25 грн - основна сума заборгованості, 3 876,12 грн - 3 % річних, 12 157,27 грн - інфляційні втрати.

Колегія суддів визначає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем невірно проводилось нарахування плати за надані послуги виходячи із кількості осіб, фактично проживаючих у квартирі АДРЕСА_1 .

Так, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У відповідності до пункту 11 Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 29 Правил також передбачено, що споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

За змістом вказаних норм споживач має право на зменшення розміру оплати комунальних послуг у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача до виконавця та документів, що підтверджують його (їх) відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання тощо).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що звертався до КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» з приводу перерахунку житлово-комунальних послуг, а також перегляду договору № 2076 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 30 квітня 2010 року, проте у такому перерахунку позивачем було відмовлено.

Між тим, у спірний період виконавцем комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за адресою поживання відповідача було ПАТ «АК «Київводоканал», яке 28 квітня 2017 року було перейменовано на ПрАТ «АК «Київводоканал», на підставі публічного договору про надання комунальних послуг (оферти), а не КП «ЖЕО-105 Голосіївського району» згідно договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 30 квітня 2010 року.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «АК «Київводоканал» та надавав (змінював) інформацію щодо кількості осіб, які фактично проживають та споживають комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач також не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що за спірний період послуги з водопостачання і водовідведення надавалися іншим виконавцем, а не позивачем.

Посилання відповідача на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року у справі № 752/4031/22 про визнання шести осіб такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, як на преюдиційне для даної справи - безпідставні.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 640/748/19 (провадження № 61-752св21) здійснено тлумачення частини четвертої статті 82 ЦПК України та зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення».

Отже, встановлені у цивільній справі № 752/4031/22 за позовом ОСОБА_1 , який був пред`явлений до суду тільки у квітні 2022 року, обставини по суті спору не є преюдиційними при вирішені будь-якого спору, в тому числі за участю ПрАТ «АК «Київводоканал», оскільки останнє у розгляді цієї справи участі не брало, отже і встановлені у цій справі обставини не мають для нього преюдиційного значення.

Водночас колегія суддів врахувала, що згідно витребуваної ухвалою суду першої інстанції від 02 липня 2021 року інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , у спірний період часу з липня 2014 року по жовтень 2019 року окрім відповідача і шести осіб, яких суд рішенням від 16 серпня 2022 року визнав такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у вказаній квартирі було зареєстровано ще 15 (п`ятнадцять) осіб.

З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє аргументи відповідача про те, що плата за надані комунальні послуги нараховувалась ПрАТ «АК «Київводоканал» виходячи із шістьох осіб, проживаючих у квартирі, хоча фактично в цій квартирі проживала та користувалася комунальними послугами сім`я ОСОБА_1 , яка складається із трьох осіб.

Доводи відповідача про те, що він сумлінно сплачував комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за трьох осіб, які фактично проживають в комунальній квартирі, також є голослівними.

Як вбачається з матеріалів справи, за весь період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року відповідачем за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення було сплачено лише загальну суму 4 568,65 грн, а саме у липні - вересні 2017 року та у січні - жовтні 2019 року, незважаючи на те, що плата за житлово-комунальні послуги повинна вноситися щомісячно у розмірі спожитої послуги.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, заявлених до 12 березня 2017 року, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення заборгованості, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 та/або його представник до ухвалення оскаржуваного рішення не зверталися до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал»про стягнення заборгованості за надані (спожиті) комунальні послуги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції при ухваленні заочного рішення за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність, а як наслідок частково відмовляти у задоволенні позову з наведених підстав.

У заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача - адвокат Марченко В.А. лише вказала, що розрахунок, наданий позивачем на підтвердження суми боргу, складено за період із 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року, тобто за період, який виходить за межі позовної давності, клопотання про застосування якої сторона заявника має намір заявити.

Проте, зазначене клопотання в матеріалах справи відсутнє, а клопотання відповідача про застосування позовної давності, яке заявлене в апеляційній скарзі, не може братися до уваги судом апеляційної інстанції ураховуючи таке.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 367/2259/15 (провадження № 14-333цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зазначено, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зазначено, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не оскаржує заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року з тих підстав, що він не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд даної справи (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України), тому відсутні підстави для вирішення апеляційним судом його клопотання про застосування позовної давності.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній