ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 643/4707/23

провадження № 22ц/818/1334/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року в складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Ч ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 2001 року № 5A-01-225038 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності йому та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які зареєстровані у вказаному житловому приміщенні.

Зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є його батьками та перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 1984 року по 03 серпня 1995 року, який був розірваний, що підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу та його розірвання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається з 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказав, що 18 червня 2020 року він звернувся до приватного нотаріуса Саварінської Н.В. із заявою про відкриття спадщини після смерті батька. Інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на його користь, отже він є єдиним спадкоємцем на частку власності у вказаній квартирі. Однак, оформити право власності на спадкове майно не має можливості, оскільки відсутній правовстановлюючий документ про право власності на житло, про що приватним нотаріусом йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 червня 2021 року.

Просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 88,9 кв м, житловою площею 54,3 кв м в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначив, що належними відповідачами в даному випадку є усі спадкоємці першої черги, а саме діти спадкодавця, незважаючи на те, що вони відмовились від прийняття спадщини на його користь. Вказав, що він звернувся до суду за захистом свого права тільки з-за того, що відсутні в оригіналі правовстановлюючі документи на квартиру. Отже інтереси територіальної громади жодним чином не зачіпаються, і рішення у даній справі не вплине на права та обов`язки органу місцевого самоврядування, оскільки він, як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька своєчасно, підстав для визнання спадщини відумерлою немає, право власності спадкодавця на спадкове майно було зареєстроване на момент смерті, тому ним не залучалась Харківська міська рада до участі у даній справі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги та просила задовольнити апеляційну скаргу. Посилалася на те, що клопотання про залучення до участі у справі Харківської міської ради вони не заявляли, оскільки на момент подання позову відповідачі ще не відмовилися від спадщини. Щодо засвідчення нею копії свідоцтва на право власності на житло, яку надано до суду першої інстанції з засвідченням адвоката Зольнікової В. О. копії свідоцтва «з оригіналом згідно» від 28 квітня 2023 року ( а. с. 9), в суді апеляційної інстанції вона пояснила, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру вона не бачила. Засвідчила копію цього свідоцтва механічно. Оригінал на теперішній час відсутній.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до неналежних відповідачів, які не повинні відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_9 є ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (а.с.17).

З 15 червня 1984 року по 03 серпня 1995 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.18-19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 (а.с.20).

Як вбачається з копії свідоцтва на право власності на житло видане Відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 16 березня 2001 року № 5А-01-225038, ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Із довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 13 квітня 2021 року № 1100764 вбачається, що ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10-11).

З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саварінською Н.В. № 116/02-14 від 15 вересня 2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_8 . приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 32/2020 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 син спадкодавця. 3 заявами про відмову від прийняття спадщини звернулися:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка спадкодавця. Відмова на користь сина спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - син спадкодавця. Відмова на користь сина спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - дочка спадкодавця. Відмова на користь сина спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Колишня дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , подала заяву про те, що майно що було предметом спадщини не було об`єктом спільного майна подружжя (а.с.72).

До суду першої інстанції звернулися ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з заявами, в яких просили задовольнити позовні вимоги. Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 60605908 від 18 червня 2020 року у Спадковому реєстрі інформація про складений заповіт від імені ОСОБА_8 відсутня. Свідоцтво про право на спадщину станом на 15 вересня 2023 року не видавалось (а.с.88-92).

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 134/02/31 від 10 червня 2021 року вбачається, що приватним нотаріусом Саварінською Н. В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу (а.с.24).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Положеннями глави 89 ЦК України визначено порядок оформлення права на спадщину, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно і зареєструвати право на таку спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, оскільки право власності на таке майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно (частина перша статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 199/1204/21 (провадження № 61-4074св23).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Частинами першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Предметом спору у цій справі є визнання права на спадкове майно 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як слідує із матеріалів справи ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розлучились у 1995 році, отже ОСОБА_3 не є спадкоємицею ОСОБА_8 за законом, за таких обставин вона не є належною відповідачкою у даній справі.

Інші спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_8 , а саме його діти ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовились від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вони також не є належними відповідачами у справі.

Схожі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 190/767/20 (провадження № 61-13795св21), від 14 грудня 2021 року у справі № 128/979/20 (провадження № 61-4308св21).

Матеріали справи не містять підтвердження залучення територіальної громади в особі відповідного органу місцевого самоврядування як відповідача у цій справі. При цьому суд апеляційної інстанції відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не має права залучати співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.

Ураховуючи викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що територіальна громада в особі Харківської міської ради є неналежним відповідачем у справі.

З огляду на не заявлення позовних вимог до територіальної громади в особі відповідного органу місцевого самоврядування, який є належним відповідачем в указаній справі, суд позбавлений можливості вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішення питання про їх задоволення, оскільки без залучення належного відповідача позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позову.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами.

Посилання представниці позивача на те, що клопотання про залучення до участі у справі Харківської міської ради вони не заявляли, оскільки на момент подання позову відповідачі ще не відмовилися від спадщини є безпідставними, оскільки спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Строк на прийняття спадщини або відмови від спадщини сплив 03 жовтня 2020 року, а з позовом позивач звернувся у червні 2023 року.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.