КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Хайнацький Є.С.
Єдиний унікальний номер справи № 757/7769/23-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2393/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В,

секретар - Кролівець О.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправними дій.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з в казаним позовом.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24 жовтня 2022 року ним з власного банківського рахунку, відкритого в Акціонерному товаристві «ОТП Банк», було здійснено переказ грошових коштів для допомоги дітям, позбавленим батьківського піклування, у розмірі 200 000 грн на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія», що відкритий в АТ «Ощадбанк».

Вказаний платіж 31 жовтня 2022 року повернувся на рахунок позивача, оскільки АТ «Ощадбанк» відмовило у здійсненні переказу та зарахуванні коштів на рахунок отримувача, що обслуговується відповідачем. Для з`ясування причин відмови позивачем на адресу відповідача було надіслано запити від 24 листопада 2022 року та 29 грудня 2022 року, на які відповіді по суті запитань про причини відмови у переказі коштів позивачем не отримано.

Лист відповідача, датований 09 лютого 2023 року та отриманий позивачем 14 лютого 2022 року, у відповідь на звернення містив посилання на виконання вимог встановлених внутрішніх процедур Банку щодо контролю проведення фінансових операцій, що, на переконання позивача, не дає можливості зрозуміти підстави для відмови у здійсненні операції переказу коштів.

Посилаючись на ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 633 Цивільного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1, 3, 14 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.1, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ України від 19 травня 2020 року № 65, Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 у позові просить:

- визнати протиправними дії АТ «Ощадбанк» щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 від 24 листопада 2022 року та від 29 грудня 2022 року; -- визнати протиправними дії АТ «Ощадбанк» щодо відмови у здійсненні переказу грошових коштів, який здійснено ОСОБА_1 24 жовтня 2022 року на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія» НОМЕР_1 , який відкритий та обслуговується АТ «Ощадбанк»;

- стягнути судовий збір.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження у вищевказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.04.2023 року.

Відповідач 10 квітня 2023 року подав відзив на позов. У відзиві зазначає, що платіж, в сумі 200 000,00 грн. з призначенням платежу «Допомога для дітей позбавлених батьківського піклування», ініційований 24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , банк платника - АТ «ОТП Банк» на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія», банк отримувача - філія Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк», був заблокований автоматизованою банківською системою АТ «Ощадбанк» у зв`язку із співпадінням з особою, щодо якої запроваджені санкції. Позивач ОСОБА_1 є особою, до якої застосовано санкції Управлінням контролю за іноземними активами США Міністерства фінансів США 09 грудня 2021 року, що не заперечується позивачем, як і не заперечується факт повернення грошових коштів на його рахунок.

Відповідач посилається на вимоги п. 53 ч. 1 ст. 1, ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та п. 49 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ України від 19 травня 2020 року № 65, згідно яких суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, в порядку, визначеному внутрішніми документами банку. При цьому, Політикою АТ «Ощадбанк» з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, затвердженої рішенням наглядової ради АТ «Ощадбанк» від 26 серпня 2020 року визначено заборони встановлювати ділові відносини та проводити видаткові фінансові операції, надавати фінансові та інші пов`язані послуги прямо або опосередковано з клієнтами, які включені до міжнародних санкціонованих списків.

Відповідач зазначав, що на звернення позивача від 24 листопада 2022 року щодо відмови у здійсненні переказу коштів була надана відповідь від 16 грудня 2022 року, на повторне звернення від 29 грудня 2022 року було надано відповідь 09 лютого 2023 року. З огляду на наведене, відповідач просив у позові відмовити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 від 24 листопада 2022 року та від 28 грудня 2022 року.

Визнано протиправними дії Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо відмови у здійсненні переказу грошових коштів, який здійснено ОСОБА_1 24 жовтня 2022 року на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія», який відкритий та обслуговується Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 2147,20 грн (дві тисячі сто сорок сім грн 20 коп).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами відзиву на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 01 лютого 2024 року та 18 квітня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представники сторін взяли участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як визначено у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 24 жовтня 2022 року платіжним дорученням № 12475533 позивачем зі свого рахунку, відкритого в АТ «ОТП Банк» НОМЕР_2 , було здійснено переказ грошових коштів в сумі 200 000 грн. з призначенням платежу «Допомога для дітей позбавлених батьківського піклування» на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія» НОМЕР_1 , відкритому в АТ «Ощадбанк». Переказ було здійснено АТ «ОТП Банк» в день його отримання, що підтверджується платіжним дорученням та листом АТ «ОТП Банк» від 04 листопада 2022 року № 012-1-012-01-012-1/501 БТ.

Зазначені кошти в сумі 200 000 грн 31 жовтня 2022 року були повернуті на банківський рахунок позивача, відкритий в АТ «ОТП банк», із зазначенням наступної інформації: «Повернення док. № 12475533 від 24/10/2022 Допомога для дітей позбавлених батьківського піклування ПЗг.п.6, 13 п. 6 зг с/з 40/1-22/1-3510 від 28 жовтня 2022 року».

Також 24 листопада 2022 року позивачем було надіслано відповідачу за допомогою електронної пошти запит, в якому він просив повідомити: про причини відмови у зарахуванні переказу грошових коштів, який був зроблений 24 жовтня 2022 року, з посиланням на підстави для такої відмови; надати копію рішення чи іншого документа відповідача, в якому зафіксовані причини та підстави для відмови; у випадку, якщо підстави для відмови передбачені у внутрішніх нормативних документах банку - надати їх копії або витяги з них; вказати, чи повідомляло АТ «Ощадбанк» Національний банк України та Державну службу фінансового моніторингу України про відмову у здійсненні переказу, надати копії таких повідомлень.

В подальшому, 29 грудня 2022 року позивачем за допомогою електронної пошти було надіслано повторний запит з аналогічними питаннями.

Відповідь на звернення позивача від 24 листопада 2022 року щодо відмови у здійсненні переказу коштів відповідач надав 16 грудня 2022 року; на повторне звернення від 29 грудня 2022 року було надано відповідь, датовану 09 лютого 2023 року.

Водночас, суду надано копію листа відповідача № 46/12-06/2915, датованого 06 грудня 2022 року, та копію «Відомості про направлення простої письмової кореспонденції АТ «Ощадбанк», датовану 06 грудня 2022 року. Надана суду копія відомості про направлення простої письмової кореспонденції від 06 грудня 2022 року не містить інформації про надіслання листа саме позивачу та адресу надіслання.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виснував, що вказана копія відомості не може вважатися належним доказом надання відповіді на звернення. Разом з тим, відповідачем не надано розписки про вручення листа або інформації з УДППЗ «Укрпошта» про його надіслання.

Також встановлено, що лист АТ «Ощадбанк» від 09 лютого 2023 року № 11/517/191/1/2023-00/c, копія якого надана суду, був надісланий на електронну пошту позивача лише 14 лютого 2023 року, тобто поза межами строків розгляду звернення, передбаченими ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» та не містить відповіді питання позивача по суті звернення, не містить інформації про обставини, які стали підставою для відмови у проведенні операції із переказу грошових коштів, про те чим підтверджується існування таких обставин та посилань відповідні норми закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Як визначено у ч.ч. 1, 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Суд першої інстанції взяв до уваги посилання позивача на обов`язок банку здійснювати інформування клієнта про відмову в проведенні фінансової операції з обов`язковим зазначенням підстав відмови, що передбачено п. 8 додатку № 12 «Порядок відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/проведення фінансової операції» до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ України від 19 травня 2020 року № 65 та п.п. 2.17, 10.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. № 22 (що діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин з відмови у проведенні фінансової операції з переказу грошових коштів).

За встановлених у справі обставин та з урахуванням висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 24 грудня 2019 року у справі № 826/19893/16, від 30 листопада 2020 року у справі № 280/4698/19, від 30 липня 2020 року у справі № 826/3849/16, від 27 квітня 2020 року у справі № 813/4351/16, від 29 липня 2020 року у справі № 826/5053/17, 27 лютого 2020 року у справі № 818/1203/16 суд першої інтонації дійшов правильного висновку про неналежний розгляд відповідачем звернень позивача від 24 липня 2022 року та 29 грудня 2022 року.

У листі АТ «Ощадбанк» від 09 лютого 2023 року № 11/517/191/1/2023-00/c, копія якого надана суду, зазначено, що фінансова операція з переказу грошових коштів, яка була ініційована 24 жовтня 2022 року на рахунок Благодійного фонду «Боржавська надія» не була здійснена; кошти в повному обсязі повернуті платнику на рахунок, з якого було здійснено переказ, на виконання внутрішніх процедур банку щодо контролю проведених операцій.

З матеріалів справи також вбачається, що 09 грудня 2021 року Управлінням контролю за іноземними активами (OFAC, Office of Foreign Assets Control) Міністерства фінансів Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1. внесено до Списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб (Specially Designated Nationals and Blocked Persons List). Факт внесення до зазначеного санкційного списку не оспорюється позивачем.

Згідно ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Пунктом 53 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» визначено, що ризик-орієнтований підхід - визначення (виявлення), оцінка (переоцінка) та розуміння ризиків легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а також вжиття відповідних заходів щодо управління ризиками у спосіб та в обсязі, що забезпечують мінімізацію таких ризиків залежно від їх рівня.

Пунктом 49 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ України від 19.05.2020 року № 65 передбачено, що банк за результатами проведеного аналізу має право визначити (за потреби) і прописати у своїх внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ встановлені заборони/обмеження у своїй діяльності (щодо окремих видів діяльності та/або залучення окремих типів клієнтів на обслуговування).

За твердженням відповідача Політикою АТ «Ощадбанк» з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, затвердженої рішенням наглядової ради АТ «Ощадбанк» від 26 серпня 2020 року визначено заборони встановлювати ділові відносини та проводити видаткові фінансові операції, надавати фінансові та інші пов`язані послуги прямо або опосередковано з клієнтами, які включені до міжнародних санкційних списків, в тому числі, запроваджених Управлінням контролю за іноземними активами США (OFAC) Міністерства фінансів США.

При цьому, документ, на який посилається відповідач, у відкритому доступі відсутній, під час надання відзиву на позовну заяву та розгляду справи по суті відповідачем не наданий з посиланням на конфіденційність вказаного документу. Не додано такого документу і до апеляційної скарги.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі від 06 березня 2023 року відповідачу було роз`яснено, що він має право з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву та направити позивачу та суду з підтвердженням такого направлення учасникам справи. До відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Одночасно учасникам справи було роз`яснено, що подання заяв по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення є їхнім правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 374/157/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, від 05 квітня 2023 року у справі № 200/21797/14-ц доказування є важливим елементом змагального процесу та якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 2 ст. 3, п. 14 ч. 1 ст. 14 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом; фінансовими вважаються, зокрема банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Частина 1 статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» від 6 грудня 2019 року № 361-IX (далі - Закон № 361-IX) передбачає, що:

суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:

якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;

подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;

якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.

Згідно ч. 4 Закону № 361-IX, суб`єктам первинного фінансового моніторингу забороняється (за винятком випадків, передбачених резолюціями Ради Безпеки ООН) встановлювати ділові відносини та проводити видаткові фінансові операції, надавати фінансові та інші пов`язані послуги прямо або опосередковано з клієнтами, які є:

1) особами та/або організаціями, яких включено до переліку осіб;

2) особами та/або організаціями, які діють від імені та за дорученням осіб та/або організацій, яких включено до переліку осіб;

3) особами та/або організаціями, якими прямо або опосередковано володіють чи кінцевими бенефіціарними власниками яких є особи та/або організації, яких включено до переліку осіб.

При цьому, формування «переліку осіб» здійснюється Держфінмоніторингом відповідно до ст. 24 Закону №361-IX та Порядку формування переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції формується, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 622.

Правлінням Національного банку України прийнято ряд вимог, що регулюють питання відмови у наданні банківських послуг та встановлення внутрішніх процедур банку з цього приводу.

Згідно пп. 8 п. 26 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020 року № 65, внутрішні документи банку з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення принаймні мають містити порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин / відкриття рахунку (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом № 361-IX.

Відповідно до Порядку відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин / проведення фінансової операції (пункт 1 додатку № 12 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020 року № 65) банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону № 361-IX.

При цьому, згідно з п. 8 названого Порядку відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин / проведення фінансової операції банк має визначити у внутрішніх документах банку порядок відмови в передбачених Законом № 361-IX випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції. В тому числі такий порядок має містити порядок інформування клієнта про відмову в проведенні фінансової операції з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених у статті 15 Закону № 361-IX (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

Відповідно до пункту 2.16 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. № 22 (діяла на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо відмови у здійсненню переказу грошових коштів) банк зобов`язаний/має право відмовитися від виконання платіжного доручення платника за фінансовою операцією у випадках, установлених статтею 15 Закону № 361-IX

Згідно з роз`ясненнями Національного банку України, що містяться у листі від 14 квітня 2021 року № Р/25-0006/32339 «Про роз`яснення з питань здійснення фінансового моніторингу» відмова клієнту в обслуговуванні з подальшим закриттям рахунку, у тому числі у випадках ненадання документів чи відомостей для здійснення належної перевірки клієнта, має здійснюватися відповідно до статті 15 Закону № 361-IX в порядку, визначеному внутрішніми документами банку з цих питань.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що внутрішні документи банку можуть визначати лише такі підстави для відмови від встановлення/підтримання ділових відносин (у тому числі їх розірвання) або відмови в проведенні фінансової операції, які передбачені у статті 15 Закону №361-IX та при відмові у проведенні фінансової операції банк зобов`язаний надати клієнту пояснення щодо підстав відмови із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті.

Зазначена позиція підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах:

- від 20 січня 2022 року у справі № 910/18504/20 відповідно до якої приписи статті 15 Закону № 361-IX наділяють банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком. Однак при цьому обов`язком банку є підтвердити існування правових підстав для встановлення неприйнятно високого ризику;

- від 10 грудня 2020 року у справі № 910/507/20 де зазначено, що право банку відмовитися від проведення фінансових операцій не є необмеженим і банк, відмовляючи у проведенні фінансової операції повинен обґрунтувати підстави такої відмови;

- від 04 вересня 2019 року у справі № 761/40546/16-ц де констатовано неправомірність дій банку, оскільки ним не наведено жодної із визначеної Законом № 361-IX підстав для обмеження права клієнта щодо розпорядження рахунком.

Під час розгляду справи судом не встановлено доказів, що підтверджують існування щодо позивача обставин, передбачених у статті 15 Закону № 361-IX. Відповідачем не доведено, що застосування до особи санкцій, зокрема, включення до Управлінням контролю за іноземними активами Міністерства фінансів США до Списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб є підставою для відмови банку у проведенні фінансових операцій з переказу грошових коштів такій особі.

Частина 4 статті 41 Конституції України встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 5 червня 2019 року № 3-р(І)/2019 право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності (пп. 2.3. п. 2).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини принцип законності є однією із найважливіших вимог статті 1 протоколу № 1 і держава має право контролювати використання власності шляхом застосування «законів». Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, точними та прогнозованими (п. 147 рішення у справі «Броньовський проти Польщі» (заява № 31443/96), п. 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (заява № 33202/96).

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини формулювання «згідно із законом» вимагає від оспорюваного заходу, за яким здійснюється втручання, підґрунтя в національному законодавстві і стосується також якості закону, тобто закон має бути доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачати наслідки його дії щодо себе, і відповідати принципу верховенства права (пункт 85 рішення у справі «Шалімов проти України» (заява № 20808/02).

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у здійсненні переказу грошових коштів, що був ініційований позивачем 24 жовтня 2022 року, на рахунок благодійного фонду «Боржавська надія».

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду. Такі доводи фактично зводяться до викладення обставин справи із тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова