Справа № 127/4112/24
Провадження № 2/127/494/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення майна з під арешту, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення майна з під арешту. Позов мотивовано тим, що 22.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, в якому вони перебувають по сьогоднішній день. Від спільного шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час спільного проживання у шлюбі ними було набуто у спільну сумісну власність транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Даний об`єкт нерухомості був придбаний нbми в шлюбі 15 травня 2015 року та право власності на нього було зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 20.05.2015 року. 30 травня 2023 року Вищим антикорупційним судом ухвалено вирок у справі № 127/13972/17, яким ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 369-2 КК України, та призначено йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду в правоохоронних органах строком 3 роки та з конфіскацією 1 /2 частини належного обвинуваченому на праві власності майна. 27 грудня 2023 року Вищим антикорупційним судом видано виконавчий лист на виконання вказаного вище вироку, в частині конфіскації 1 /2 частини належного ОСОБА_2 на праві власності майна. 03 січня 2024 року Першим відділом ДВС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище вироку суду, про що винесено відповідну Постанову про відкриттю виконавчого провадження № 73702682. Вжитими державним виконавцем заходами було встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на який було накладено арешт, що підтверджується Постановою про арешт майна боржника від 03.01.2024 року. 26 січня 2024 року державним виконавцем, було складено Акт державного виконавця про те, що біля будинку № 45А по просп. Юності в м. Вінниця, транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , виявлено не було. В даному випадку, позивач змушена звернутись до суду з позовом про захист свого порушеного права власності, оскільки спірний транспортний засіб був придбаний у період шлюбу з ОСОБА_2 , а тому є спільною сумісно власністю. Оскільки спірний автомобіль реалізовується в порядку виконавчого провадження, боржником в якому позивач не являється, це порушує її право власності на цей автомобіль. За таких обставин, враховуючи, що транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , був придбаний подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу, він їх спільною сумісною власністю. На сьогоднішній день ОСОБА_2 відбуває покарання за вказаних вище вироком суду, в зв`язку із чим він перебуває під вартою, а тому не має можливості та не користується спірним транспортним засобом. Натомість даний транспортний засіб необхідний позивачу для піклування та догляду за дітьми, яких щоденно необхідно відвозити та забирати з навчальних закладів, супроводжувати до різного роду гуртків та, за необхідності, до лікарів, а тому спірний транспортний засіб має бути залишений у приватній власності позивача, а на користь відповідача має бути стягнута вартість 1 /2 частки автомобіля. Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зі стягненням з ОСОБА_1 на користь другого співвласника ОСОБА_2 , грошової компенсації за 1/2 його частку вищевказаного транспортного засобу. Звільнити з-під арешту транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який було накладено Постановою про арешт майна боржника від 03.01.2024 року в рамках виконавчого провадження № 73702682.

Ухвалою суду від 19.02.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

28.03.2024 року представник позивача надав суду заяву про зміну предмета позову, згідно якої просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 праве власності на 1 /2 частку земельної ділянки площею 0,0800 га, для ведення садівництві кадастровий номер :06:003:0317, яка розташована у Вінницькій область. Вінницькому районі, Мізяківсько-Хутірська сільська рада (за межами населеного пункту). Звільнити з-під арешту 1 /2 частку земельної ділянки площею 0,0800 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :06:003:0317, яка розташована у Вінницькій область, Вінницькому районі, Мізяківсько-Хутірська сільська рада (за межами населеного пункту), який було накладено Постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника ви 14.03.2024 року в рамках виконавчого провадження № 73702682.

Ухвалою суду від 01.04.2024 року прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову.

11.04.2024року представник позивача надав суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частку земельної ділянки площею 0,0800 га, для ведення садівництва, кадастровий номер :06:003:0317, яка розташована у Вінницькій область, Вінницькому районі, Мізяківсько-Хутірська сільська рада(за межами населеного пункту); припинити право власності ОСОБА_2 на 1 / 2 частку земельної ділянки площею 0,0800 га, для ведення садівництва, кадастровий номер: :06:003:0317, яка розташована у Вінницькій область, Вінницькому районі Мізяківсько-Хутірська сільська рада (за межами населеного пункту).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

На виконання ухвали суду від 19.02.2024року на адрес суду 04.03.2024 року надійшли пояснення відповідача, з яких вбачається, що останній позовні вимоги визнає повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.10.2006року.

Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 за ОСОБА_2 зареєстровано 20.05.2015року транспортний засіб Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.04.2010року ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0800га, для ведення садівництва, кадастровий номер :06:003:0317, яка розташована у Вінницькій область, Вінницькому районі, Мізяківсько-Хутірська сільська рада(за межами населеного пункту).

Вироком Вищого антикорупційного суду від 30.05.2023року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень ч.4 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України та відповідно до ч.1 ст. 70 КК України призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду в правоохоронних органах строком на 3 роки з конфіскацією 1 /2 частини належного на праві власності майна.

На підставі виконавчого листа виданого 27.12.2023 року Вищим антикорупційним судом, 03.01.2024 року головним державним виконавцем Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Медяним В.Г. відкрито виконавче провадження № 73702682 в частині конфіскації майна.

Постановою головного державного виконавця Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Медяним В.Г. від 03.01.2024 року накладено арешт на 1 /2 частини рухомого та 1 /2 частини нерухомого майна належного ОСОБА_2 .

Постановою головного державного виконавця Першого відділу ДВС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Медяним В.Г. від 14.03.2024 року описано та накладено арешт на майно земельну ділянку кадастровий номер :06:003:0317 на території Мізяківсько Хутірської сільської ради площею 0,08га що належить боржнику ОСОБА_2 .

Так, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Подібні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, а також Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №203/1931/16-ц.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач обґрунтовує його тим, що на даний час відповідач відбуває покарання, а тому не має можливості та не користується спірним автомобілем, який необхідний позивачу для піклування та догляду за дітьми, яких щоденно потрібно відвозити та забирати з навчальних закладів, супроводжувати до різного роду гуртків та за необхідності до лікарів, а тому спірний автомобіль має бути залишений у її приватній власності, а на користь відповідача має бути стягнута вартість 1 / 2 частки автомобіля.

Частина 1 ст.60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. (ч.1 ст.61 СК України).

Згідно з положеннями ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. ст.70 ч.1, 71 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка і рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Таким чином, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22).

В результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом як окремо, так і у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач звернувшись до суду із даним позовом намагається вчинити фраудаторний поділ майна, тобто без наміру створення правових наслідків, зі спрямованістю дій сторін на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до дружини, і такі дії спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від виконання вироку суду про конфіскацію майна, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на весь транспортний засіб.

Крім того, заявивши вимогу про стягнення із позивача на користь відповідача грошової компенсації за 1 /2 частку автомобіля без уточнення відповідної суми є сумнівним, оскільки наданий позивачем консультативний висновок про середньоринкову вартість транспортного засобу Ноnda Crosstour, 2013 року випуску, згідно якого ринкова вартість становить 161 508,00грн., не є висновком експерта про дійсну ринкову вартість транспортного засобу та ставить під сумнів визначену вартість транспортного засобу, а тому суд вважає даний висновок необгрунтованим та необ`єктивним, що викликає сумніви у його правильності, адже визначена вартість автомобіля значно нижча за ринкову, що свідчить про наявність умислу на уникнення виконання вироку суду.

Із клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи жодна із сторін не зверталась.

Суд виходить з того, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19).

Отже, оскільки наявний вирок суду про конфіскацію 1 /2 частки належного ОСОБА_2 на праві власності майна, постанова про відкриття виконавчого провадження №73702682 про конфіскацію майна, постанова про арешт майна боржника на 1 /2 частину рухомого та 1/ 2 частину нерухомого майна, тобто це майно могло бути реалізованим з метою задоволення вимог стягувача.

Зокрема, спірні правовідносини свідчать про те, що поділ майна подружжя у даній справі використовується позивачкою та відповідачем для уникнення виконання вироку суду в частині конфіскації майна, як боржником за виконання судового рішення.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про зняття арешту зі спірного автомобіля, з огляду на наступне.

За вимогами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов`язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз`яснення містяться і у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами, внесеними його постановою від 25 травня 1998 року № 15), де роз`яснено, що коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертаються конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з акта опису вирішується відповідно до статті 55 Закону «Про власність» і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані у пункті7постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може ухвалити рішення звільнити річ з-під арешту і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь організації або іншої особи грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в опису, зобов`язавши відповідну державну податкову інспекцію чи організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Крім того, згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу),співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що спірний автомобіль відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, виключення його з акту опису та арешту може бути здійснено лише щодо автомобіля в цілому.

Разом з тим, таке виключення майна з опису може порушити права держави, яка є стягувачем у виконавчому провадженні, де відповідач ОСОБА_2 є боржником і відповідає своїм майном.

При цьому, позивачка не пред`являла вимог щодо визначення розміру компенсації за частку у спільному майні, яка може бути надана лише за її згодою, а суд не може вирішувати спір поза межами пред`явлених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 482/1219/15-ц.

З огляду на викладене, позовні вимоги щодо зняття арешту зі спірного автомобіля задоволенню не підлягають.

Крім того, також слід зазначити, що згідно положень ЦПК у разі арешту майна боржника, яке є спільною сумісною власністю та частка у якому не визначена, державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні й відповідно у разі недотримання вказаних норм закону, сторона виконавчого провадження не позбавлена права на оскарження дій виконавця.

Таким чином, враховуючи що спірне майно перебуває під арештом, а поділ цього майна в обраний сторонами спосіб вирішує питання про права та обов`язки стягувача, який не є учасником справи, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в обраний позивачкою спосіб у зв`язку з тим, що у разі такого поділу майна будуть порушені права та інтереси стягувача.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові № 303/3674/21 від 20 вересня 2023 року.

У частині вимог щодо поділу земельної ділянки суд приходить до таких висновків.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12 та від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц.

Оскільки право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 набуте у 2010 році, тому у частині визнання її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 274-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на транспортний засіб та звільнення майна з під арешту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.04.2024року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 , відбуває покарання в ДУ «Менська виправна колонія №91, Чернігівська область, Менський район смт. Макошине, провул. Дружби, 5, ІПН .

Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), м. Вінниця, вул. Соборна, 15А, .

Суддя: