Провадження № 22-ц/4808/668/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2024 року під головуванням судді Антоняка Т.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.11.2007 між ВАТ «Комерційний банк Експобанк» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 154/АК-2007. У свою чергу, 02.11.2007 між ВАТ «Комерційний банк Експобанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким остання поручилась за належне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 154/АК-2007 від 02.11.2007. Згідно Договору про відступлення (купівлі продажу) прав вимоги від 06.03.2018, право вимоги за кредитним договором та договором поруки, укладеними 02.11.2007, первісний кредитор відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Внаслідок відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимог за кредитним договором та договором поруки, укладеними 02.11.2007 (у тому числі, але не обмежуючись, прав на отримання всіх платежів за укладеними договорами і всіх прав Заставодержателя) з 06.03.2018. Згідно з зазначеним договором, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор, набув право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Факт відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки встановлено ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11.03.2021 по справі № 753/2356/21 провадження № 6/753/236/211.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та договору поруки, первісний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16.09.2013 позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість. Не погоджуючись із винесеним рішенням Первісний кредитор звернувся до Апеляційного суду м. Києва зі скаргою, за результатами якої Апеляційним судом м. Києва 10.12.2013 винесено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Первісного кредитора залишок кредиту 15 244,11 доларів США, проценти за користування кредитом за квітень 2012 року у розмірі 152,71 доларів США, прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 11 958,96 доларів США, прострочену заборгованість по процентах у розмірі 7749,19 доларів США, прострочену заборгованість за комісією у розмірі 5 959,73 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню кредиту у розмірі 4 287,06 грн, 3% річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню комісії у розмірі 112,32 грн, 3% річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню процентів у розмірі 3058,93 грн та судовий збір у розмірі по 1 609,50 грн. На виконання рішення суду позивачу було видано виконавчі документи про стягнення з відповідачів. Відповідачі обізнані про існування рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2013, проте станом на сьогоднішній день рішення, що набрало законної сили останніми не виконується.

Враховуючи положення ст. 625 ЦК України, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансіруп» у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення: 3 160,90 доларів США - 3 % річних, 1 353,10 грн. - 3% річних та 7 322,63 грн - інфляційних витрат, а також судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

У апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, оскільки основою для нарахування 3% річних та інфляційних витрат є рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2013, а не виконання відповідачами такого рішення є триваючим правопорушенням. Тому позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму коштів стягнутих таким рішенням.

Апелянт вважає, що невиконання боржником рішення суду є триваючим правопорушенням, тому право на позов у позивача обмежується останніми трьома роками.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог посилався на п.18 прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, проте така норма не підлягає застосуванню у аналогічних правовідносинах.

Вказана норма регулює відносини між кредитором та боржником в наслідок невиконання умов договору, проте ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до суду із позовом про стягнення заборгованості за невиконання рішення апеляційного суду від 10.12.2023, а не договору кредиту від 02.11.2007. Таким чином, вищевказана норма не може бути застосована до вказаних правовідносин.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вважає, що вказане зобов`язання не може вважатись натуральним, з огляду на те, що вже захищено рішенням від 10.12.2013, яке набрало законної сили.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, є заявленими поза межами позовної давності. Судом вказано, що з дати постановлення Апеляційним судом міста Києва рішення, яким стягнуто солідарно з відповідачів грошові кошти за кредитними зобов`язаннями, таке рішення стало обов`язковим до виконання з 10.12.2013. Тому новий кредитор при купівлі права вимоги на кредитні зобов`язання у 2018 році взяв на себе всі ризики, пов`язані із невиконанням судового рішення та пропущеними строками. У разі невиконання судового рішення, первісний позивач мав законне право впродовж трьох років звернутись до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних, тобто не пізніше 10.12.2016, у той час як звернення до суду відбулось 03.07.2023.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Встановлено, що 02.11.2007 між ВАТ «Комерційний банк Експобанк» (найменування змінено на ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 154/АК-2007.

Між ВАТ «Комерціний банк Експобанк» та ОСОБА_2 02.11.2007 укладено договір поруки, за яким остання поручилась за належне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 154/АК-2007 від 02.11.2007.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача залишок основного боргу - 15 244,11 доларів США, що за курсом НБУ становить 121 244, 11 грн; прострочену заборгованість за кредитом - 11 958,96 доларів США, що за курсом НБУ становить 95 550,89 грн, нараховані проценти за квітень 2012 року - 152,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 219,77 грн; прострочену заборгованість по процентам - 7 749,19 доларів США, що за курсом НБУ становить 61 915,25 грн; прострочену заборгованість за комісією - 5 959,73 грн; 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту - 382,85 доларів США, що за курсом НБУ становить 3 058,93 грн; 3 % річних за несвоєчасну оплату комісії - 112,32 грн. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» залишок кредиту 15 244,11 доларів США, що еквівалентно 121 244,11 грн., проценти за користування кредитом за квітень 2012 року у розмірі 152,71 доларів США, що еквівалентно 1 219,77 грн, прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 11 958,96 доларів США, що еквівалентно 95 550,89 грн прострочену заборгованість по процентам у розмірі 7 749,19 доларів США, що еквівалентно 61 915,25 грн, прострочену заборгованість за комісією у розмірі 5 959,73 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню кредиту у розмірі 4 287,06 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню комісії у розмірі 112,32 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання по поверненню процентів у розмірі 3 058,93 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» судовий збір у розмірі по 1 609,50 грн з кожного.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року, яка залишена в силі постановою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 29 червня 2021 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року, проведено заміну стягувача публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» на його правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в цивільній справі № 2602/4726/12 (провадження №2/753/1842/13) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу».

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такий висновок щодо позовної давності у спорі про стягнення коштів за ст. 625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

В свою чергу, щодо позовної давності при застосуванні ст. 625 ЦК України, висловилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, зокрема: «Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).».

Позивач як новий кредитор у зобов`язанні 05 липня 2023 року звернувся до суду із позовом про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України у межах трьох років, які передували подачі позову, однак розрахунок таких провів з 03 липня 2020 року.

Судом встановлено, що заборгованість, яка стягнута з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовим рішенням, ними не погашена, протилежного останніми не доведено, відтак їхнє боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором, продовжує існувати.

За таких обставин позивач, має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних за прострочення виконання останніми грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Колегія суддів апеляційного суду враховує прикінцеві та перехідні положення ЦК України і вважає за необхідне зазначити про заборону стягнення 3% річних та інфляційних втрат в період дії на території України воєнного стану.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу зазначеної вище норми можна дійти висновку, що вказана норма регулює відносини між кредитором та боржником внаслідок невиконання умов договору.

Вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінанструп» обґрунтовані невиконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2013, а правовідносини виникли з приводу не виконання кредитного договору від 02.11.2007.

З врахуванням вищенаведеного розрахунок заборгованості потрібно вираховувати в період з 05.07.2020 по 23.02.2022.

Розрахунок здійснюється за формулою щодо суми заборгованості в розмірі 5959,73 грн: Сума 3% річних = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення: з 05.07.2020 до 31.12.2020: 5959,73 грн x 3 % x 180 днів : 366 : 100 = 87,93 грн; з 01.01.2021 до 31.12.2021: 5959,73 грн x 3 % x 365 днів : 365 : 100 = 178,79 грн; з 01.01.2022 до 23.02.2022: 5959,73 грн x 3 % x 54 днів : 365 : 100 = 26,45 грн. Разом 293,17 грн за період з 05 липня 2020 року до 23 лютого 2022 року.

Щодо суми заборгованості в розмірі 35 104,97 доларів США, то розмір 3% річних здійснюється за вищевказаною формулою: з 05.07.2020 до 31.12.2020: 35104,97 дол. США x 3 % x 180 днів : 366 : 100 = 517,94 дол. США; з 01.01.2021 до 31.12.2021: 35 104,97 дол. США x 3 % x 365 днів : 365 : 100 = 1 053,15 дол. США; з 01.01.2022 до 23.02.2022: 35 104,97 дол. США x 3 % x 54 днів : 365 : 100 = 155,81 дол. США. Разом 1 726,90 дол. США за період з 05 липня 2020 року до 23 лютого 2022 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат колегія апеляційного суду враховує те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що задоволенню підлягають вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції на прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Розрахунок інфляційних витрат здійснюється за формулою: Сума боргу (сума простроченого боргу) x Сукупний індекс інфляції (добуток щомісячник індексів за відповідний період) / 100% - Сума боргу = Інфляційні нарахування: з 05.07.2020 до 23.02.2022: 5959,73 грн x 116,536% / 100% - 5959,73 грн = 985,52 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачами не виконується рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2013, тому позивач не позбавлений права на отримання від відповідачів передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум 3% річних та інфляційних втрат в межах трьох років, які передували подачі такого позову та з врахуванням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у зв`язку з невиконанням ними грошового зобов`язання, та вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % підлягають задоволенню частково у розмірі 1 726,90 дол. США, 293,17 грн та 985,52 грн інфляційних витрат.

При проведенні таких розрахунків апеляційний суд не враховує 3% річних, які були нараховані та стягнуті рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2013, на суму яких позивачем внесено в розрахунок заборгованості 3% річних, оскільки такі суми коштів є компенсацією втрат у зв`язку з неповерненням таких коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов переконання, що рішення суду першої інстанції постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 1726,90 доларів США - 3% річних, 293,17 грн - 3% річних та 985,52 грн інфляційних витрат.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, на користь позивача підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропорційно до задоволених позовних вимог 1391,65 грн витрат понесених ним по сплаті судового збору за подання позову, а також 2087,48 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації:АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (49089, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205, код ЄДРПОУ 40696815) 3% річних у розмірі 1 726,90 доларів США; 3% річних у розмірі 293,17 грн та 985,52 грн інфляційних витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» з кожного 695,83 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1043,74 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин