ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 201/9121/22

провадження № 61-1104св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Барильської А. П., Никифоряк Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач 20 жовтня 2021 року взяв у нього в борг кошти в сумі 20 887,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 20 січня 2022 року. Договір позики укладено 20 жовтня 2021 року у простій письмовій формі, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується його підписом на договорі. Відповідач виконав свої зобов`язання лише частково, проте після установленого договором терміну всі кошти не повернув.

Вважав, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому просив стягнути з нього на свою користь заборгованість за договором позики

від 20 жовтня 2021 року у розмірі 19 887,00 доларів США (сума основного боргу), три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 438,05 доларів США та передбачену договором пеню у розмірі 53 297,16 доларів США, а також сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішення судів

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 20 жовтня 2021 року в сумі

40 212,05 доларів США, з яких: сума боргу - 19 887,00 доларів США, три проценти річних за період із 20 січня 2022 року до 16 листопада 2022 року - 438,05 доларів США, пеня - 19 997,00 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору при подачі позову у сумі

12 405,00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні та допустимі докази повернення спірних коштів за договором позики. Разом з тим районний суд, пославшись на норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України), зменшив розмір пені до суми основного боргу за договором, оскільки неустойка значно перевищує розмір збитків.

Апеляційний суд у свою чергу вказав, що доводи апеляційної скарги

є безпідставними, обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року у справі, з пропуском строку, передбаченого статтею 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та клопотання про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 21 квітня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду

від 07 грудня 2023 року.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані рішення судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, зокрема суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 04 жовтня

2019 року у справі № 915/880/18, від 20 лютого 2023 року у справі № 910/15411/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, судами порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник у касаційній скарзі також посилається на те, що:

- передчасним є висновок про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у розмірі 438,05 доларів США та суми пені у розмірі

19 997,00 доларів США за договором позики за період із 20 січня 2022 року до

16 листопада 2022 року, оскільки суди не врахували Указ Президента України

від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»

у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», згідно з якими в Україні введено воєнний стан із 24 лютого 2022 року, який на цей час триває. Згідно з пунктом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем);

- суд може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, з метою запобігання безпідставному збагаченню позивача, оскільки нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) боржника та користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У свою чергу позивач у справі заявив вимогу про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 19 997,00 доларів США за договором позики, де основний борг - 19 887,00 доларів США, що фактично є саме способом отримання позивачем як кредитором доходу;

- суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливість взяти участь

у судових засіданнях у справі, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);

- у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б встановлювали факт пред`явлення позивачем вимоги до відповідача про повернення коштів,

а клопотання представника позивача, яке зареєстровано судом першої інстанції

20 березня 2023 року за реєстровим № 91051, підтверджує факт часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики;

- представник позивача надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу із неналежними доказами отримання цього відзиву відповідачем. Відповідно до ЦПК України позивач/його представник зобов`язані були надсилати поштову кореспонденцію, яка містить процесуальні документи, учасникам справи, зокрема відзив на апеляційну скаргу, у спосіб, де б про отримання відповідачем, у цьому випадку, відзиву, могла б свідчити лише розписка та належна фіксація її вручення, що забезпечується АТ «Укрпошта»;

- апеляційний суд не взяв до уваги заяву представника відповідача про відкладення судового засідання, призначеного на 07 грудня 2023 року, з розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції. Ця заява не розглянута, рішення по ній судом апеляційної інстанції не приймалось.

У липні 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронова В. В., до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У вересні 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Миронова В. В., до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки вони є законними.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд

судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою від 31 січня 2024 року Верховний Суд задовольнив клопотання

ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження, поновив

ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, відкрив касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребував матеріали справи № 201/9121/22 із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 21 квітня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду

від 07 грудня 2023 року та встановив учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 201/9121/22.

Ухвалою від 07 жовтня 2024 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 08 жовтня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. (головуючий).

Ухвалою від 06 листопада 2024 року Верховний Суд продовжив ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційвстановили, що за договором позики грошей

від 20 жовтня 2021 року, оформленим у вигляді простого письмового договору між позивачем ОСОБА_1 , з однієї сторони, і відповідачем ОСОБА_2 ,

з іншої сторони, в цей день, 20 жовтня 2021 року, відповідач отримав у борг від позивача кошти у загальній сумі 20 887,00 доларів США на умовах зворотності, відплатності та строковості, про що було складено письмовий договір, оформлений у вигляді договору-розписки; вказаною угодою передбачалися умови користування і повернення коштів, проценти за законом і що строком повернення відповідачем грошей позивачу повинно бути не пізніше 20 січня 2022 року, за вимогою позивача. Вказані кошти відповідач самостійно та на вимогу позивача

в повному обсязі в зазначений термін не повернув.

У позовній заяві від 16 листопада 2022 року ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2021 року у розмірі

19 887,00 доларів США основного боргу (задоволено судом першої інстанції), три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 438,05 доларів США (задоволено судом першої інстанції), пеню у розмірі

53 297,16 доларів США (задоволено судом першої інстанції частково: лише в сумі 19 997,00 доларів США).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним

з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як

у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду

від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведених норм, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач отримав у борг 20 жовтня 2021 року

20 887,00 доларів США, проте не виконав умов укладеного з позивачем письмового договору позики від 20 жовтня 2021 року, у визначений сторонами

у договорі строк кошти у повному обсязі не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу

(19 887,00 доларів США).

Між сторонами виникли договірні правовідносини із договору позики, який підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у договорі грошової суми (пункт 1 договору: а. с. 11).

Доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б встановлювали факт пред`явлення позивачем вимоги до відповідача про повернення коштів, спростовуються пунктом 1 договору позики від 20 жовтня 2021 року, у якому вказано, що грошові кошти мають бути повернуті не пізніше 20 січня 2022 року, та відсутністю доказів про повернення суми позики. Саме пред`явлення позову свідчить про те, що така вимога має місце, проте навіть після його пред`явлення, відкриття провадження у справі та ухвалення судових рішень борг ОСОБА_2 не погашений.

Посилання в касаційній скарзі на те, що клопотання представника позивача, зареєстроване судом першої інстанції 20 березня 2023 року за реєстровим № 91051, підтверджує факт часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, що не враховано судами, відхиляються, оскільки зміст вказаного клопотання (а. с. 80-81) щодо часткового виконання зобов`язань та повернення відповідачем 1 500,00 доларів США із залишенням боргу у сумі

19 887,00 доларів США відповідає змісту позовної заяви (а. с. 1-5), тобто немає підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди це не урахували.

Позовна заява містить детальний розрахунок заборгованості позичальника. Водночас відповідач не надав свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості для нього, тобто відповідачем не спростований факт наявності та розміру основного боргу в сумі 19 887,00 доларів США, чи порядок його нарахування.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

У цій частині оскаржувані рішення судів підлягають залишенню без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Щодо стягнення трьох процентів річних та пені

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК України не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада

2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21)).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання

у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

ОСОБА_1 у позовній заяві просив стягнути на свою користь із ОСОБА_2 три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України за період

з 21 лютого 2022 року (перший день прострочення повернення основної суми боргу у розмірі 19 887,00 доларів США) до 16 листопада 2022 року (дата подання позовної заяви), що складало за розрахунками позивача 268 днів прострочення. Заявлені до стягнення 438,05 доларів США трьох процентів річних повністю стягнуто судом першої інстанції.

Також позивач просив суд стягнути пеню на підставі пункту 2 договору позики, згідно з яким позикодавець вправі вимагати нарахування та виплати позичальником пені у розмірі 1 (один) % від простроченої суми за кожен день. Розмір пені за розрахунками позивача складав 53 297,16 доларів США

(19 887,00 доларів США х 268 днів прострочення х 1 %). Суд першої інстанції на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшив цю суму та стягнув

у підсумку із ОСОБА_2 пеню в розмірі 19 997,00 доларів США.

У свою чергу суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду

в цій частині.

Водночас колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та пені, зважаючи на таке.

Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником

у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Отже, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та

у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину

в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.

Із 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року.

Тобто з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховуються три проценти річних та пеня, суди помилково не застосували вказані норми права та дійшли необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми трьох процентів річних та пені за період з 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 квітня 2023 року

у справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові

від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22).

Далі, вирішуючи питання щодо періоду прострочення боржника, за який можуть бути нараховані три проценти річних та пеня за період з 24 лютого 2022 року, суд першої інстанції не врахував, що Указом Президента України від 24 лютого

2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку

з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.

Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії

в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вказані положення закону та межі заявлених позовних вимог, вимога про стягнення трьох процентів річних та пені за період з 24 лютого 2022 року до

16 листопада 2022 року задоволенню також не підлягає.

Відповідно оскаржувані рішення судів у частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та пені підлягають скасуванню на підставі статті 412 ЦПК України, а позовні вимоги - відхиленню.

Щодо порушень процесуального характеру

Заявник вказував у касаційній скарзі на те, що не був належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду справи судом першої інстанції, що також було предметом перевірки судом апеляційної інстанції, так як відповідач заявляв про це й в апеляційній скарзі, з приводу чого суд касаційної інстанції зазначає таке.

Про призначене підготовче судове засідання на 30 січня 2023 року відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 42). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась (причини повернення зазначено нерозбірливо: а. с. 50).

Про наступне судове засідання, призначене на 17 лютого 2023 року, відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 48-49). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 51).

Про наступне судове засідання, призначене на 03 березня 2023 року, відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 59). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 74).

Про наступне судове засідання, призначене на 20 березня 2023 року, відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 68-69). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась з поштовою відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а. с. 83).

Про наступне судове засідання, призначене на 31 березня 2023 року, відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 82). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась з відміткою «не було вдома»

(а. с. 89).

Про наступне судове засідання, призначене на 21 квітня 2023 року, відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на сайті судової влади України в матеріалах справи (а. с. 88). Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_2 , повернулась (причини повернення зазначено нерозбірливо: а. с. 91).

Посилання заявника на те, що відсутня інформація стосовно поштового відправлення № 310 (судова повістка на судове засідання 21 квітня 2023 року) в автоматизованій системі відстеження на сайті АТ «Укрпошта», не може беззаперечно свідчити про те, що така судова повістка не була надіслана, що також спростовується матеріалами справи, і згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України

від 05 березня 2009 року № 270, така інформація зберігається лише протягом шести місяців.

Суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення 21 квітня 2023 року за відсутності сторін, які не з`явилися (протокол судового засідання: а. с. 93).

На сайті Єдиного державного реєстру судових рішень згідно з відкритими для публічного перегляду відомостями рішення суду першої інстанції було опубліковано 25 квітня 2023 року. Заява представника відповідача про отримання копії рішення суду першої інстанції надійшла 15 травня 2023 року (а. с. 102), апеляційна скарга надійшла до апеляційного суду 26 червня 2023 року (а. с. 115).

В апеляційній скарзі адресою ОСОБА_2 вказана та сама адреса, на яку судом першої інстанції неодноразово направлялися судові повістки ( АДРЕСА_1 ), не отримані відповідачем.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному судовий розгляд «у розумний строк». Метою вказаної гарантії є захист всіх сторін в судовому розгляді від надмірного затягування судової процедури. Більш того, вказана гарантія підкреслює важливість того, щоб правосуддя здійснювалося без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього.

Зазначене у сукупності свідчить про те, що право на доступ до правосуддя відповідача порушено не було.

Також заявник вказує, що наданий стороною позивача відзив на апеляційну скаргу відповідача не містить належних доказів його отримання ОСОБА_2 , з приводу чого колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною четвертою статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Вказана норма не містить обов`язкову вимогу надання апеляційному суду доказів отримання іншою стороною відзиву на апеляційну скаргу за допомогою

АТ «Укрпошта», водночас матеріали справи містять підтвердження надіслання відзиву на апеляційну скаргу відповідачу кур`єрською службою (а. с. 172), що свідчить про дотримання стороною позивача вимог частини четвертої

статті 360 ЦПК України.

Заявник також посилається на те, що апеляційний суд не розглянув заяву представника відповідача про відкладення судового засідання, призначеного на

07 грудня 2023 року.

Згідно з матеріалами справи ця заява представника відповідача надійшла до апеляційного суду після закінчення слухання справи (а. с. 174, 178); до заяви не додано доказів на підтвердження поважності неявки відповідача та його представника; сторона відповідача реалізувала свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії апеляційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції в апеляційній скарзі, у свою чергу клопотання (заява) не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати ОСОБА_2 чи його представник лише особисто в суді, окрім тих, які викладені письмово. Ураховуючи зазначене, цей довід відхиляється.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Перевірка судом касаційної інстанції матеріалів справи щодо суті спору не виявила порушення принципу змагальності сторін. Суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень та спростовуються їх змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про це зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права, внаслідок чого рішення судів мають бути скасовані.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення

у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних та пені скасувати та ухвалити нове рішення про відмову

в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо часткового задоволення касаційної скарги

ОСОБА_2 , в результаті чого розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_1 складає 27 %, розподіл судових витрат у судах попередніх інстанцій, зокрема щодо судового збору, підлягає зміні: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 3 349,35 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

У свою чергу з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 13 583,48 грн та за подання касаційної скарги у сумі 18 111,30 грн, разом - 31 694,78 грн (тобто

в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року в частині вирішення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних та пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 438,05 доларів США та пені у розмірі

53 297,16 доларів США відмовити.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 21 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Розподіл судових витрат в суді першої та апеляційної інстанцій змінити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 3 349,35 гривень (три тисячі триста сорок дев`ять грн 35 коп).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у сумі 31 694,78 гривень (тридцять одна тисяча шістсот дев`яносто чотири грн 78 коп.).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець