Провадження № 2/344/4096/24
У Х В А Л А

20 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретаря Мрічко Н.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

19.09.2024 до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у якій позивач покликався на те, що 14.02.2012 між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказав, що в останні роки подружнє життя з відповідачкою не склалося через різні характери та погляди на життя, сім`ю, її існування та збереження. Виявилося, що вони як сім`я не можуть проживати разом, виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються один з одним. Взаєморозуміння між ними втрачено, а всі намагання зберегти сім`ю позитивних результатів не дали. На даний час спільне господарство з дружиною не ведуть, шлюбні відносини між ними також припинені. Єдине, що в даний час їх об`єднує - це їхні діти. З підстав наведених вище, збереження сім`ї і подальше спільне життя з дружиною, як подружжя, є неможливим. На примирення не згідний, так як сім`я фактично розпалась, шлюб носить формальний характер, а його збереження суперечить його інтересам. На даний час незгоди з питань утримання та виховання неповнолітніх дітей немає, оскільки він продовжує займатися їхнім вихованням та матеріально утримує. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на даний час немає. Просить розірвати шлюб.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, у якому погоджується з позовом про розірвання шлюбу, однак категорично не погоджується з підставами розірвання шлюбу. Зазначила, що причиною розірвання шлюбу є те, що позивач почав вчиняти домашнє насильство в сім`ї, що підтверджується наступним: 29.09.2024 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області (справа № 344/17256/24) було видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 , а саме визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки на строк 1 (один) місяць, шляхом заборони ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборони ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. ОСОБА_3 не виконував жодного із цих заходів та продовжує вчиняти щодо неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Так, ОСОБА_3 у різний спосіб намагався контактувати з нею всього часу, що підтверджується кількістю дзвінків із невідомих номерів, надсилав кошти і у коментарях до переказу намагався розпочати діалог. Окрім того, 19.10.2024 року вона була змушена викликати поліцію через вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства економічного та психологічного характеру. Зокрема, ОСОБА_3 наніс їй тілесні ушкодження, вживав нецензурні слова щодо неї, підвищував голос та спричиняв конфлікти. Також він розбив її мобільний телефон. Внаслідок даного звернення щодо ОСОБА_3 було видано заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 639074 та заборонено ОСОБА_3 в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, тобто з нею, строком на 10 днів.

У відзиві зазначається, що ОСОБА_3 систематично вчиняв домашнє насильство різного характеру, яке проявлялось у погрозах, побоях, словесних конфліктах, нанесення тілесних ушкоджень дітям та мало для неї заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Протиправні насильницькі дії відносно неї продовжуються і надалі, тому вона змушена повторно була звернутися за захистом до суду. 25.10.2024 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області (справа № 344/17256/24) було продовжено дію обмежувального припису, виданого за рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/17256/24 від 26.09.2024 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким: заборонено ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 3 місяці; заборонено ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 3 місяці. Відповідачка вважає що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства. З метою забезпечення дієвості та ефективності способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства просить суд прийняти рішення про розірвання шлюбу.

У судове засідання, призначене на 29.10.2024 року позивач не прибув.

У судове засідання 14.11.2024 року позивач не прибув.

Також позивач не прибув у судове засідання, яке призначено на 20.11.2024 року.

При цьому позивач не забезпечив явку представника у судові засідання та у матеріалах справи відсутня заява про розгляд справи без участі позивача.

Як свідчать матеріали справи, про час і місце розгляду справи позивач повідомлявся належним чином.

Так, 28.10.2024 ОСОБА_3 подав заяву про надання строку на примирення з відповідачкою на п`ять місяців. Просить врахувати, що у них з дружиною є двоє дітей, з яких син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітнім.

У судовому засіданні відповідачка та її представник просили відмовити у наданні строку для примирення зважаючи на те, що ОСОБА_3 систематично вчиняє домашнє насильство по відношенню до відповідачки.

Заслухавши відповідачку та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно частини сьомої статті 240 Цивільного процесуального кодексу України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

У відповідності до вимог статті 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Як зазначено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК). Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Позивач, звернувся з позовом про розірвання шлюбу до ОСОБА_1 , у той же час просить надати строк для примирення строком на 5 місяців, покликаючись на наявність у них неповнолітньої та малолітньої дитини.

Позивачка категорично заперечує стосовно надання строку для примирення, покликаючись на систематичне вчинення домашнього насильства різного характеру зі сторони ОСОБА_3 по відношенню до неї, про що долучила відповідні докази. Просить не надавати термін на примирення та розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 .

Встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2024 року ухвалено видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 та визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки на строк 1 (один) місяць, а саме:

- заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

19.10.2024 щодо ОСОБА_3 було видано заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 639074 та заборонено ОСОБА_3 у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, тобто з ОСОБА_1 , строком на 10 днів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року ухвалено продовжити дію обмежувального припису, виданого за рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/17256/24 від 26.09.2024 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яким:

заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс повідомлення, спілкуватись за допомогою соціальних мереж) з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, строком на 3 місяці;

заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею, строком на 3 місяці.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 систематично вчиняє домашнє насильство по відношенню до відповідачки ОСОБА_1 , що встановлено з рішень суду та виданого обмежувального припису.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до частини шостої статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною третьою-четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частина третя статті 105 Сімейного кодексу України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, а за частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд зазначає, що наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання строку на примирення є правом, а не обов`язком суду.

Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у частині першій підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Враховуючи категоричні заперечення відповідачки ОСОБА_1 проти задоволення клопотання позивача про надання строку для примирення, зважаючи на встановлені факти вчинення домашнього насильства позивача по відношенню до відповідачки, а також враховуючи вказані вище норми законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_3 про надання строку на примирення.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процес. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. (ч.ч.1, 2, п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Крім того, відповідно до ст. 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч.5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання позивача без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його не з`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що положення закону направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з`являються до суду, а позивач, при цьому, і не з`являється в судове засідання, і не використовує передбачене законом право на процесуальне представництво в суді.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях наголошує на тому, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Одночасно, застосовуючи відповідно ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», усилу вимог частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини 1 ст. 6 даної Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19 вказала, що у дотриманні стандартів доступу до суду, передбачених пунктом 1 статті 6 Конвенції, важливе значення має добросовісна поведінка позивача та його представника.

У розумінні процесуального законодавства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до суду. Як ініціатор судового розгляду справи, позивач насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді справи.

Загальнообов`язкові процесуальні правила, зокрема, викладені у ст. 223 ЦПК України є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права. Водночас правила цієї статті прописують наслідки та умови, які можуть настати для особи, яка не дотримується правил (процесу) судового провадження. Частина п`ята статті 223 ЦПК України сконструйована таким чином, що дає суду можливість не розглядати позовну заяву особи і повернути її без розгляду її автору, що має вигляд застосування до особи, яка ініціювала позовне провадження, своєрідної форми відповідальності за дії, пов`язані з неявкою на засідання суду.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 (справа №310/12817/13) процесуальний закон не вказує на необхідності врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Встановлено, що позивач систематично не прибував у судові засідання без поважних причин та не скористався своїм правом подати до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, судом визнано факти неявки позивача у судові засідання як такі, що відбулися систематично та без поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід залишити без розгляду.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 247, п.5 ч.1 ст. 257, ч. 2 ст. 257 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про надання строку на примирення сторін - відмовити.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.11.2024 року.