КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Петров Д.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9983/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ПІІФ ТОВ «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «НБМ», про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,

В с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 у цивільній справі № 710/18/20 позовні вимоги Позивача було задоволено частково та визнано незаконними та скасовано розпорядження Лип`янського сільського голови Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_4 від 29.11.2019 № 176/К «Про звільнення ОСОБА_1 » та від 03.12.2019 № 179/К «Про внесення змін до розпорядження сільського голови № 176/К «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29.11.2019». Поновлено Позивача на посаді директора Лип`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та в цій частині рішення суду допущено до негайного виконання.

Розпорядженням Лип`янського сільського голови Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_4 від 07.12.2020 № 161/К «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Лип`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» Позивача з ІНФОРМАЦІЯ_9 поновлено на посаді директора Лип`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на підставі рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 03.12.2020 у цивільній справі № 710/18/20, допущеного в цій частині до негайного виконання.

Станом на час звернення із позовом Позивач продовжує працювати на посаді директора Лип`янської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, що підтверджується розпорядженням Лип`янського сільського голови Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_4 від 18.10.2021 № 158/К «Про укладення строкового трудового договору з ОСОБА_1 ».

Позивач вказував, що ОСОБА_2 (Відповідач-1) та ОСОБА_3 (Відповідач-2) ІНФОРМАЦІЯ_9 разом з іншими особами створювали перешкоди Позивачу у допуску до роботи після поновлення на підставі рішення суду та з метою дискредитації його особи в очах суспільства поширили щодо нього відомості, які не відповідають дійсності та порушують особисте немайнове право Позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2. у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4» Відповідачем-3 була здійснена трансляція сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_5» (фрагмент відеозапису з 16 хв. 28 сек. по 16 хв. 50 сек. та сюжету «ІНФОРМАЦІЯ_6» (фрагмент відеозапису з 21 хв. 20 сек. по 25 хв. 10 сек.), які, як вважає Позивач, містять інформацію про нього.

Дані сюжети, на думку позивача містять в собі ряд наступних тверджень щодо його особи поширених Відповідачами: «ІНФОРМАЦІЯ_7!»; тощо.

В подальшому вказані сюжети були розміщені в Інтернет, зокрема, за URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_8», де до теперішнього часу відомості про Позивача, що містяться в сюжетах, є доступними до перегляду для необмеженого кола осіб. Станом на 04.12.2021 відеосюжети мають 6 657 переглядів.

Позивач вважає, що поширена Відповідачами інформація про нього містить відомості про події та факти, яких не існувало взагалі. Поширена інформація має обвинувальний нахил та сприймається як звинувачення його у вчиненні злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості та адміністративного правопорушення - варіння самогону.

При цьому Позивач зазначав, що жоден із злочинів та адміністративних правопорушень, про які стверджується в поширених сюжетах він не вчиняв та на теперішній час взагалі не існує вироків суду та постанов органів Національної поліції, які набрали законної сили та встановлювали б вину Позивача у скоєнні цих кримінальних та адміністративних правопорушень.

Посилаючись на викладене позивач просив суд:

1. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та підлягає спростуванню, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» (випуск о 21 год. 00 хв. за ІНФОРМАЦІЯ_9) інформацію стосовно ОСОБА_1 .

2. Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та підлягає спростуванню, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» за URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_10 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_11», зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_12 10-ти днів із дня набрання судовим рішенням законної сили, шляхом повідомлення на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» про ухвалене судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення моральної шкоди, із зачитуванням наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_14» інформація стосовно директора ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_1 (випуск о 21 год. 00 хв. за ІНФОРМАЦІЯ_9) про те, що він роками неналежно виконував свої службові обов`язки, внаслідок чого учні школи мають незадовільний рівень знань, а приміщення школи використовував лише у власних цілях - є такою, що не відповідає дійсності».

7. Зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10-ти днів із дня набрання судовим рішенням законної сили, шляхом повідомлення на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» про ухвалене судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» про захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення моральної шкоди, із зачитуванням наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_15».

8. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10-ти днів із дня набрання судовим рішенням законної сили, шляхом повідомлення на телевізійному каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4» у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» про ухвалене судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» про захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення моральної шкоди, із зачитуванням наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_16».

9. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» спростувати поширену недостовірну інформацію, що стосується ОСОБА_1 , не пізніше 10-ти днів із дня набрання судовим рішенням законної сили, шляхом повідомлення на Інтернет-каналі «ІНФОРМАЦІЯ_4», зареєстрованому на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_17, про ухвалене судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» про захист честі, гідності і ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення моральної шкоди, із зачитуванням наступного тексту спростування: «ІНФОРМАЦІЯ_18».

10. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_4 ТВ» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

11. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

12. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не встановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував факти та обставини, встановлені рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також вказує, що суд не урахував практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проти задоволення скарги позивача заперечили, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Своїм правом на подачу відзиву відповідач ПІІФ ТОВ «ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «НБМ» у встановлений строк не скористався.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування».

У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, інформації, яка була поширена в ефірі телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_4» ІНФОРМАЦІЯ_9, а також в подальшому в мережі Інтернет за URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_10 під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_11» та її спростування. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду запис телепрограми на електронному носії (диск). В той же час відповідач вважає, що такий запис не є належним доказом поширення відповідачем інформації, оскільки єдиним належним доказом у таких випадках є запис телепередачі у незмінній формі, який зберігається у телерадіоорганізації протягом 14 днів з моменту виходу програми відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до змісту статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку.

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.

Разом з тим, наведені норми не означають, що звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку статті 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку.

Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку частин третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін.

Крім того Позивачем до позовної заяви додано 5 скриншотів (знімок з екрану комп`ютера) сторінки платформи (соціальної мерeжі) You Tube.

Разом з тим, доказів на підтвердження поширення саме Телерадіокомпанією «НБМ» спірної інформації в мережі Інтернет позивачем не було надано.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а одним із засобів доказування є електронні докази.

Згідно зі статтею 80 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.100 ЦПК електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно ст. 79 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас законодавство, що регулює відносини, пов`язані з поширенням недостовірної інформації шляхом передання її по радіо, телебаченню, не передбачає, що докази поширення такої інформації (докази транслювання чи ретранслювання телерадіоорганізацією передачі зі спірною інформацією) можуть бути отримані виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про телебачення і радіомовлення».

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик.

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 випливає, що при вирішенні спорів, пов`язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній Резолюції зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява № 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України).

Суд першої інстанції зауважив, що висновок експертного дослідження ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз» № 056/75 від 16.02.2016, наданий позивачем, для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Питання, чи є поширена інформація негативною відносно позивача, чи містить вона фактичні твердження та чи порушує вона особисті немайнові права позивача, підлягають встановленню не експертною установою в порядку проведення експертизи, а виключно судом, з урахуванням усіх доказів та наданням їх оцінки в сукупності.

Дослідивши обставини справи, спірну інформацію, норми законодавства та судову практику, суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена інформація не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка не виходить за рамки суспільної моралі. І з таким висновком апеляційний суд погоджується.

Інформація, яку Позивач просить визнати недостовірною та спростувати, дійсно стосується особи Позивача, зважаючи на згадування його прізвища та займаної посади у відеозаписі.

Разом з тим, вказана інформація хоч і є неприємною для Позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі, висловлювання, використані в програмі, не носять характер образи, приниження честі і гідності позивача, не є брутальними чи непристойними.

Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, оскільки Позивач є публічною особою та підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною або ж такою, що порушує особисті немайнові права позивача, та, відповідно, для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Оскільки суд установив, що інформація, яка поширена Відповідачами відносно Позивача ОСОБА_1 є оціночним судженням, Позивач має право вимагати від Відповідачів відшкодування моральної шкоди лише у разі, якщо вона висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі.

Водночас, суд вважає, що суб`єктивна думка Відповідачок 1 та 2 викладена у їх висловлюваннях, хоча і має негативний характер, однак не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з його необгрунтованістю.

Посилання апелянта на те, що факт поширення спірної інформації встановлено, зокрема, у рішенні Шполянського районного суду Черкаської області від 15 квітня 2022 року, на висновки суду не впливає, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, не у зв`язку з недоведеністю факту поширення інформації, а встановивши, що інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, спірна інформація є оціночними судженнями.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова