ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 489/8011/18

провадження № 61-12139св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня

2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та зміну черговості спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом в якому просила:

- встановити факт її проживання із ОСОБА_5 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 1998 року до дня його смерті;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті

ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- змінити черговість спадкування та надати ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із спадкоємцями першої черги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Доводи позову обґрунтовувала тим, що вона протягом 20 років з 1998 року по

2018 рік проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , 1948 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, заповіт оформити не встиг.

Тобто з 1998 рік по 07 серпня 2018 року вона та ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних стосунках (проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут, мали спільні права та обов`язки притаманні подружжю, мали спільних друзів, спільно відпочивали, спілкувалися з дітьми чоловіка від першого шлюбу). З 1998 року по 2010 рік вони фактично проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а з 2010 року по день смерті чоловіка проживали за адресою: АДРЕСА_4 .

1/2 частки спірної квартири належала ОСОБА_5 на підставі акта приватизації з 2007 року, а інша 1/2 частка перейшла у власність на підставі договору довічного утримання (догляду) його матері ( ОСОБА_6 ), укладеного 24 квітня 2007 року.

Оскільки договір довічного утримання (догляду) за ОСОБА_6 - матір`ю ОСОБА_5 був укладений в 2007 році, то позивач приймала безпосередню та основну участь в виконанні умов договору довічного утримання (догляду) матері чоловіка (прибирання за хворою, медичні маніпуляції і процедури (ін`єкції та інше), обов`язки санітарки, купання хворої, прання білизни, годування, одягання), а також забезпечення їжею, одягом.

В період спільного проживання ОСОБА_5 отримав інвалідність 2 групи. З

2007 року, страждав онкозахворюванням і через тяжку хворобу та його похилий вік потребував допомоги та опіки особливо в останні роки життя. Позивач надавала йому таку допомогу, опікувалась ним та матеріально забезпечувала, підтримувала його морально та не давала відчувати себе хворим та самотнім.

Оскільки власник 1/2 частки квартири була тяжко хворою і жіночої статі, всі обов`язки по догляду за нею, а також матеріальному забезпеченні виконувала позивач. За згодою як набувача так і відчужувача майна, фактично виконувала обов`язки за угодою щодо придбання квартири, стороною по якій був її цивільний чоловік, який уклав договір в інтересах їхньої сім`ї.

Протягом 20 років спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 вони придбавали чи набували право власності на певне майно, зокрема на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка набута за безпосередньої та основної її участі у виконанні договору довічного утримання. Крім того за рахунок безпосередньої її участі вартість цієї квартири значно збільшилась.

За власні кошти позивач здійснила ремонт квартири, замінила старі вікна на нові металопластикові, провела шпаклювання стін та стелі, стіни обклеїли новими шпалерами, відновили стяжку підлоги у всій квартирі та поклали новий лінолеум, відремонтували балкон, встановили новий металопластиковий віконний балконний блок.

Оскільки ОСОБА_5 з 2007 року хворів, перебував у безпорадному стані, позивач весь час опікувалася ним, матеріально забезпечувала, морально його підтримувала та надавала іншу допомогу.

Питання стосовно зміни черговості права на спадкування на сьогоднішній день не вирішене, у зв`язку з відмовою відповідачів укласти відповідний договір.

Враховуючи, що позивач тривалий час, близько 11 років, опікувалась своїм чоловіком, який значний час перебував у безпорадному стані і був неспроможний самостійно забезпечувати свої потреби внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби, надавала йому нематеріальні послуги, здійснювала матеріальне забезпечення та надавала йому іншу допомогу, то вважає, що вона має право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.

Приймаючи до уваги вищезазначене, позивач вважає, що вона також на рівні з цивільним чоловіком є набувачем 1/2 частки квартири за цивільно-правовою угодою.

Вищезазначена квартира після набуття ОСОБА_5 права власності на неї використовувалась в інтересах їхньої сім`ї. З 2010 року вони спільно проживали в зазначеній квартирі, позивач сплачувала комунальні послуги. Крім того, позивач за власні кошти провела ремонт всієї квартири, що істотно збільшило її вартість, а тому вона є спільною сумісною власністю.

У березні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом в якому просили визнати за ними право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_5 в рівних частках по 1/2 частки за кожним.

Вимоги зустрічного позову мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві помер їх батько ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина, що складу якої увійшла спірна квартира.

У встановлений законодавством строк вони та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем четвертої черги, звернулись до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті їх батька.

У видачі свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки у них відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у ОСОБА_1 . Отримати дублікати правовстановлюючих документів не має можливості, оскільки співвласниками спірної квартири є померлі особи.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Миколаєва рішенням від 02 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та зміну черговості спадкування задовольнив частково.

Встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частки за кожним в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Миколаївський апеляційний суд постановою від 11 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що можливість встановлення цього юридичного факту передбачена ЦПК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Визначаючи правовий режим спірної квартири, яка набута ОСОБА_5 за договором довічного утримання (догляду), укладеного ним під час проживання з позивачем, суд вважав, що цей договір укладений саме в інтересах сім`ї, проте позивач не надав доказів того, що вона фактично виконувала обов`язки набувача та доглядала ОСОБА_6 . Так само у судовому засіданні не знайшло підтвердження знаходження ОСОБА_6 в безпорадному, тяжкому стані у зв`язку з хворобою.

З огляду на викладене вважав, що позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 1/2 частки спірної квартири та визнання за нею права власності на частку не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд зауважував, що матеріали справи доказів про те, що договір довічного утримання укладався в інтересах сім`ї, а саме, використовувались кошти сімейного бюджету, при цьому планувалось використання власних, особистих коштів ОСОБА_5 , який надавав допомогу своїй матері, забезпечував її житлом, був зареєстрований та проживав з нею в приватизованій ними перед укладенням договору квартирі, а тому, на думку колегії суддів, ці обставини у сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_5 при укладанні договору довічного утримання зі своєю матір`ю, діяв не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах.

Висновок суду першої інстанції про укладення такого договору в інтересах сім`ї, на що посилалась в апеляційній скарзі ОСОБА_1 апеляційний суд вважав помилковими, проте такими, що не впливають на правильність вирішення цих вимог.

Суди також зазначали, що у судовому засіданні не був підтверджений факт, що позивач здійснювала догляд за ОСОБА_5 , як за безпорадною особою, оскільки за медичних документів не вбачається, що ОСОБА_5 потребував стороннього догляду. Крім того позивач не довела факт ухилення відповідачів від надання допомоги батькові, їх винної поведінки, зокрема, відмови від надання допомоги батькові, постійну потребу спадкодавця у допомозі саме відповідачів, що в силу статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, а тому дійшли висновку про відмову в задоволенні позову в частині зміни черговості спадкування та визнання ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 .

Здійснивши аналіз зібраних у справі доказів у їх сукупності, суди вважали доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивачі за зустрічним позовом належним чином прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не можуть оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в якій просила оскаржені судові рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову про: визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; визнання за

ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири

АДРЕСА_1 ; зміни черговості спадкування та надання

ОСОБА_1 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги та ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник посилається на те, що суди не врахували правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18 та

від 24 квітня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Зазначає, що відповідачі не надали жодного доказу який би підтверджував ту обставину, що укладаючи договір довічного утримання ОСОБА_5 діяв не в інтересах сім`ї, а у власних. Цю обставину також підтверджували свідки - рідний брат покійного - ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_2 . Вказані свідки також підтверджували ту обставину, що ОСОБА_1 також доглядала покійну ОСОБА_6 .

Аргументом касаційної скарги також є те, що суд першої інстанції, починаючи з

2018 року провів у справі лише два судові засідання, а з початком збройної агресії рф свідки, які б могли підтвердити цільове використання коштів на проведення ремонтних робіт у спірній квартирі виїхали з м. Миколаєва. Свідок ОСОБА_8 повернулася до м. Миколаєва за кілька днів до дня засідання судом апеляційної інстанції, проте у задоволенні клопотання про її допит апеляційний суд відмовив.

Вказує, що суди не звернули увагу на ту обставину, що в 2012 році у квартирі був проведений капітальний ремонт та виконані роботи з її утеплення, що призвело до значного збільшення її вартості. Вказану обставину підтвердили свідки: рідний брат покійного, його дружина та сусідка по будинку.

Також вказану обставину, а також те, що позивач внаслідок численних хірургічних втручань та тяжкого перебігу хвороби ОСОБА_5 надавала йому допомогу та здійснювала необхідне піклування, купувала ліки, здійснювала догляд, що свідчить про виникнення у неї права на зміну черговості спадкування могли б підтвердити і інші свідки, проте суди позбавили позивача можливості їх допитати.

Також суди не дослідили належним чином обставину проживання позивача та ОСОБА_5 у м. Києві у його сина, оскільки самого проживання, як такого, не було. Під час відвідин міста весь час вони проводили в лікарні, де і робили всі операції, а у квартирі сина ОСОБА_5 залишались лише у день приїзду та від`їзду.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у жовтні 2023 року відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 у задоволенні касаційної скарги просили відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги.

Вказують, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність підстав для зміни черговості спадкування, а тому суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову у цій частині та задоволенні зустрічного позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 20 вересня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Ленінського районного суду м. Миколаєва.

10 жовтня 2023 року цивільна справа № 489/8011/18 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 20 червня 2024 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_5 по 1/2 частки кожному у порядку приватизації житлового фонду на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 2007 року, виданого органом приватизації та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно

27 березня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року.

У зазначеній квартирі ОСОБА_5 був зареєстрований з 02 квітня 1996 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 квітня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С. О. та зареєстрованого в реєстрі за

№ Д-58.

Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 24 квітня 2007 року, ОСОБА_6 (відчужувач) належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 передала, а ОСОБА_5 (набувач) отримав у власність 1/2 частку вищевказаної квартири. ОСОБА_5 в свою чергу повинен надавати ОСОБА_6 матеріальне забезпечення з утримання (забезпечення харчуванням, одягом, доглядом, медичною допомогою та іншою необхідною допомогою), яке щомісячно має надаватися відчужувачу, оцінюється сторонами у сумі 475 грн. Утримання визначається сторонами у вигляді забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній 1/2 частці квартири, у обох сторін право користування допоміжними приміщеннями та службами квартири.

За твердженнями ОСОБА_1 вона разом з ОСОБА_5 з 1998 року по 2010 рік фактично проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а з

2010 року по день його смерті проживали в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до довідки з КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги

№ 2» від 28 травня 2020 року за № 397-01-11 свідчення про перебування на обліку в ЦПМСД № 2 (до 2014 року міська поліклініка № 2) ОСОБА_6 , 1925 року народження, звернень за медичною допомогою, видачі довідки про смерть в період з 01 січня 2007 року по 10 серпня 2010 року відсутні.

Відповідачі не заперечували факт того, що з квітня 2011 року по 07 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали за адресою:

АДРЕСА_4 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві.

ОСОБА_1 здійснила похованням ОСОБА_5 та отримала державну допомогу на поховання у розмірі 9 005,58 грн.

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 04 червня 2020 року № 1400-0801-7/29706 ОСОБА_5 отримував пенсію з листопада 2007 року по день смерті.

Згідно довідки Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України

м. Миколаєва Миколаївської області від 19 жовтня 2018 року № 20434/02, ОСОБА_1 знаходилася на обліку в Інгульському об`єднаному УПФУ

м. Миколаєва з січня 2010 року та отримує пенсію за віком.

З договорів про надання послуг з прибирання приміщень від 03 жовтня 2017 року та від 04 січня 2018 року суди встановили, що ОСОБА_1 прибирала житлові приміщення та отримувала за виконану роботу грошову винагороду.

З довідок ДП НВКГ «Зоря Машпроект» наданих 03 жовтня 2018 року суди встановили, що ОСОБА_1 працювала в ДП НВКГ «Зоря-Машпроект» та отримувала відповідну заробітну плату.

Відповідно до довідки ДП НВКГ «Зоря Машпроект» від 17 червня 2020 року № 17/1-3373 ОСОБА_1 займала посаду завідувача виробництва їдальні, в тому числі, на базах відпочинку.

З договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2012 року, розрахунку-фактури

від 17 жовтня 2012 року № СФ-05543, розрахунку фактури від 18 жовтня 2012 року

№ СФ-05547, квитанції про сплату від 29 листопада 2012 року № 114073/055483, квитанції до прибуткового касового ордеру від 14 березня 2013 року № 81, чека

від 19 грудня 2012 року № 150709 суди встановили, що ОСОБА_1 придбала будівельні та інші матеріали для проведення ремонту.

ОСОБА_5 мав тяжке онкологічне захворювання з приводу якого з липня

2007 року перебував на обліку в Миколаївському обласному онкологічному диспансері та проходив лікування у різних лікувальних закладах в різні періоди часу до смерті.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними синами ОСОБА_5 та

ОСОБА_9 , свідченням чого є свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Відповідно до акта від 20 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_5 . З травня 2018 року по 07 серпня

2018 року у нього проживали: батько - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Кожного дня він возив їх до лікарні і назад. Купував квитки на поїзд до м. Києва і назад до

м. Миколаєва, купував продукти харчування, надав на лікування 300 доларів США. Акт містить підписи: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

З розписок від 10 травня 2018 року та від 15 травня 2018 року суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі

400 доларів США та 45 000 грн на лікування батька.

Згідно довідки ПТ «Ай Ті «Ломбард» від 07 лютого 2019 року № 89/2 суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 в період часу з 01 червня 2018 року по 01 вересня

2018 року звертався за послугами до ломбардного відділення ПТ «Ай Ті «Ломбард» з приводу застави майна та отримання фінансового кредиту.

26 травня 2018 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 26.05.2018-100001093, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 10 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі

2 800 грн строком до 08 червня 2018 року на будь-які цілі.

28 травня 2018 року ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_2 уклали договір позики № 33/00313867, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 5 000 грн строком до 03 червня 2018 року.

31 липня 2018 року ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_2 уклали договір позики

№ 33/11314064, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 5 000 грн строком до 06 серпня 2018 року.

З довідки ТОВ «Лайм Кеш» від 04 лютого 2019 року суди встановили, що ТОВ «Лайм Кеш» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір від 02 червня 2018 року № АА-00023611, заборгованість відсутня.

Відповідно до чека від 26 травня 2018 року № 97181, від 01 серпня 2018 року чека

№ 100206, від 07 серпня 2018 року чека № 100429 Київське відділення № 11 ПТ «АЙ ТІ Ломбард» видавало кредит у вигляді грошових коштів з приводу закладу майна у загальному розмірі 20 200 грн.

ОСОБА_2 пояснював у судовому засіданні, що позичені кошти він використовував на лікування батька.

Відповідно до довідки Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 12 квітня 2019 року № 7785/06, неодержана пенсія ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 4 502,79 грн виплачена ОСОБА_1 на підставі заяви від 19 вересня 2018 року № 7134 та довідки, виданої ОСББ «Жилец-Юг» від 15 серпня 2018 року № 1/213.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У встановлений законодавством строк ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 .

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська К. Т. постановою від 08 лютого 2019 року № 72/02-14 представнику ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки вони не надали оригінал правовстановлюючого документу та існує спір між спадкоємцями на спадкове майно.

Зі змісту довідки Управління комунального майна Миколаївської міської ради

від 23 січня 2019 року суди встановили, що підстави для видачі дубліката свідоцтва на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 відсутні, оскільки співвласники квартири померли.

Позивач у судовому засіданні пояснювала, що на час укладання договору довічного утримання та його виконання вона перебувала з набувачем у фактичних шлюбних відносинах, вела спільне господарство, мали спільний бюджет, на утримання ОСОБА_6 витрачався їхній спільний бюджет подружжя. Вона здійснювала догляд за ОСОБА_6 , а саме: виконувала усі роботи, які стосувались приготування їжі, прибирання будинку, прання, купання та виконання усіх інших гігієнічних процедур щодо ОСОБА_6 . Коли вона працювала на базі відпочинку «Зоря» вона наймала доглядальницю та наперед здійснювала покупки всього необхідного.

Допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 суду пояснили, що ОСОБА_15 деякий час проживала в одній квартирі з внуком ОСОБА_16 . Після того, як ОСОБА_15 почала хворіти та потребувати сторонньої допомоги, до неї переїхали проживати її син ОСОБА_17 з дружиною ОСОБА_18 . ОСОБА_17 захворів приблизно в 2015 році. ОСОБА_1 доглядала за чоловіком та ОСОБА_19 . Коли ОСОБА_20 виїжджала працювати до дитячого табору з ОСОБА_21 , то вони наймали доглядальницю для ОСОБА_22 . Сама ОСОБА_1 вранці та ввечері допомагала виходити на прогулянку ОСОБА_23 , оскільки він потребував сторонньої допомоги, готувала йому окремо їжу. Медичні препарати та витрати на лікування здійснювалися за кошти ОСОБА_24 , відповідачі матеріальну допомогу не надавали на лікування батька. ОСОБА_1 разом з ОСОБА_21 приїжджала до лікарні у

м. Київ, завжди була з ним та доглядала за ним.

Допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 суду пояснили, що ОСОБА_6 спочатку проживала сама, обслуговувала себе також сама. Перед смертю ОСОБА_6 з нею проживав онук ОСОБА_29 біля двох останніх років. ОСОБА_30 , після розлучення з дружиною ОСОБА_31 , проживав з матір`ю ОСОБА_6 , проте, після того, як зійшовся з ОСОБА_20 , почав проживати окремо.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку

Суди встановили, що обґрунтовуючи вимоги в цій частині позивач посилалася на те, що таке право вона набула своєю участю у виконанні умов договору довічного утримання замість набувача за цим договором ОСОБА_5 , який внаслідок хвороби перебував у безпорадному стані, також частка у квартирі одержана її чоловіком, як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі (презумпція спільності майна).

Також позивач зазначала, що вона приймала участь в утриманні спірної квартири, її ремонті, облаштуванні, внаслідок чого вартість квартири значно збільшилась.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Суд першої інстанції ухвалив у цій справі рішення, яким встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення місцевого суду в цій частині судами не оскаржувалось.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада

2018 року у справі № 372/504/17-ц).

Спірна частка у квартирі набута ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання від 24 квітня 2007 року під час фактичного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі статтею 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.

Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 332/1105/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 766/18678/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18, від 23 лютого 2022 року у справі

№ 496/1069/18.

Колегія суддів зауважує, що за встановленими у цій справі обставинами виконання договору довічного утримання потребувало з боку ОСОБА_5 матеріальних затрат, утримання та забезпечення ОСОБА_6 коштами, харчуванням, одягом, доглядом, допомогою, що відповідно відобразилося на матеріальному становищі подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Отже, хоча ОСОБА_1 і не була визначена в договорі довічного утримання як набувач, однак виконувала обов`язки за цим договором зокрема щодо надання коштів (матеріального забезпечення), інших дій спрямованих на догляд за ОСОБА_6 , що підтверджує укладення договору довічного утримання в інтересах сім`ї.

Верховний Суд зауважує, що відповідачі за первісним позовом вказані обставини не спростували та не надали доказів на підтвердження того, що метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси ОСОБА_5 , так само як і не довели, що він виключно самостійно ніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання.

Таким чином колегія суддів вважає помилковими висновки судів у цій частині про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_32 права власності на частку у спірній квартирі.

Визначаючи частку у праві спільної сумісної власності колегія суддів виходить з такого.

За обставинами цієї справи встановлено, що право власності на 1/2 частку спірної квартири виникло у ОСОБА_5 внаслідок реалізації ним свого права на приватизацію державного житлового фонду 07 лютого 2007 року (а. с. 35 том 1).

Законом України від 11 січня 2011 року № № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

За таких обставин лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя.

1/2 частка квартири була набута ОСОБА_5 07 лютого 2007 року, а тому це майно було його особистою власністю.

Враховуючи те, що інша 1/2 часта спірної квартири була набута ОСОБА_5 під час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 за договором довічного утримання, який був укладений в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 має право на визнання за нею права власності на 1/4 частку цієї квартири з цих підстав.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Під трудовими затратами необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна.

Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що у цій справі позивач мала довести, що збільшення вартості майна (спірної квартири) є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження

№ 14-114цс20).

На підтвердження цих вимог ОСОБА_1 надала докази, надавши оцінку яким суди встановили, що з їх змісту неможливо дійти висновку, що перелічене у документах майно та речі придбавались саме позивачем саме для облаштування спірної квартири, а також, що ці облаштування призвели до істотного збільшення нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи викладене Верховний Суд вважає правильним висновок місцевого та апеляційного судів в цій частині, оскільки вони правильно вказували на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 у збільшенні вартості спірного майна.

Апеляційний суд правильно зазначив, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат), а тому у цій справі відсутні передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , як жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Щодо вимог про зміну черговості спадкування та надання права ОСОБА_1 на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги та визнання права власності на частку квартири

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно зі змістом указаної норми закону при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня

2019 року у справі № 552/8452/17 (провадження № 61-48561св18), від 27 травня

2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня

2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня

2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня

2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня

2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня

2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня

2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_5 був у безпорадному стані, потребував стороннього догляду та допомоги, а вона піклувалася про нього та матеріально забезпечувала.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Суди вказували, що позивач надала медичні документи, з яких встановили, що померлий з 2007 року перебував на обліку в онкодиспансері та проходив лікування в різних медичних установах з приводу онкологічного захворювання. Між тим, надані медичні документи не містять висновків про те, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані.

Щодо матеріального забезпечення померлого суди зазначали, що ОСОБА_33 отримував пенсію, яка за розміром не суттєво відрізнялася від пенсії

ОСОБА_1 . Крім того встановили, що ОСОБА_2 також допомагав матеріальним забезпеченням своєму хворому батькові, який деякий час проживав у нього вдома у м. Києві, проходив там лікування та відповідно свідоцтва про смерть помер у цьому місті.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані через хворобу, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним та матеріально забезпечувала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивач не довела належними, достовірними і достатніми доказами наявності передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України обставин й юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у нього могло виникнути право на спадкування у першу чергу, зокрема здійснення лише нею протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, матеріального забезпечення, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Надані позивачем докази не містять відомостей про безпорадний стан спадкодавця та неможливість ОСОБА_5 самостійно здійснювати догляд за собою і задовольняти побутові потреби.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не спростовують, значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Щодо задоволення вимог зустрічного позову.

Предметом зустрічного позову у цій справі є вимога позивачів за зустрічним позовом про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пунктах 106, 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 вказано, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті батька. В межах строку визначеного законом вони звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входить право власності на спірну квартиру 1/2 частка якої належала спадкодавцю внаслідок державної приватизації житла у 2007 році та інша 1/2 частка на підставі договору довічного утримання, укладеного між померлим та його матір`ю.

Нотаріус відмовив ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки вони не надали оригіналу правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності, та існує спір між спадкоємцями на спадкове майно.

ОСОБА_1 заперечувала проти вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оспорюючи право кожного з відповідачів на 1/2 частки спірної квартири, звернулась до суду з позовними вимогами про зміну черговості та визнання за нею права власності на 1/6 частку спірної квартири.

З огляду на те, що суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позову у частині вимог ОСОБА_1 про зміну черговості, а також у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно, колегія суддів погоджується із висновками судів про наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову.

Одночасно з огляду на мотиви викладені вище, колегія суддів вважає помилковим висновок судів про визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування на 1/2 частку за кожним, оскільки ОСОБА_1 внаслідок спільного виконання з ОСОБА_5 умов договору довічного утримання набула права власності на 1/4 частку спірної квартири.

Отже за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 слід визнати право власності в порядку спадкування на частки у спірній квартирі в розмірі по 3/8 за кожним (3/4:2).

Щодо аргументів касаційної скарги відносно того, що суди не врахували правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-843цс17 колегія суддів доходить таких висновків.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2021 року у справі № 185/3086/18 (провадження № 61-6060св19) зазначено, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Враховуючи висновки, зроблені Верховним Судом у цій справі, означений аргумент касаційної скарги колегія суддів вважає слушним.

Щодо доводів касаційної скарги відносно того, що суди порушили норми процесуального права, що виявилось у тому, що у справі не були допитані всі свідки, частина з яких виїхала із м. Миколаєва у зв`язку із збройною агресією рф, а тому ОСОБА_1 була позбавлена можливості довести свою позицію колегія суддів доходить таких висновків.

З матеріалів справи вбачається ОСОБА_1 звернулася із позовом 26 грудня

2018 року.

Одночасно із пред`явленням позову ОСОБА_1 подала заяву про виклик свідків у якій просила суд викликати та допитати у якості свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_34 , ОСОБА_13 , ОСОБА_35 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_36 , ОСОБА_37 (а. с. 9, 10, том 1).

У судовому засіданні, яке відбулось 08 вересня 2020 року суд допитав свідків.

В цей же день поміж інших свідків були допитані ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

В матеріалах справи також наявна присяга та розписка свідка ОСОБА_8 (а. с. 114, том 2).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Враховуючи наведене колегія суддів відхиляє означений аргумент касаційної скарги.

Верховний Суд додатково зазначає, що врахувавши зібрані у справі докази, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку, процесуальну поведінку позивача, відмова суду апеляційної інстанції у задоволення у задоволенні клопотання сторони позивача про допит свідка не свідчить про порушення ним норм процесуального права та обмеження позивача у його праві довести свою позицію під час судового розгляду.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм процесуального закону.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд змінює рішення, якщо воно переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої та суд апеляційної інстанції допустили порушення норм матеріального права, оскаржені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у спільному майні подружжя слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення її позову - визнати за нею право власності на 1/4 частку спірної квартири.

Також оскаржені судові рішення підлягають зміні шляхом зменшення присуджених часток ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 1/2 кожному до 3/8 кожному.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне в решті оскаржені судові рішення залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильності інших висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За наслідками перегляду справи в касаційному порядку обсяг задоволених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами такий: позов ОСОБА_1 задоволений на 50 %, а позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволений на

75 %.

З урахуванням загальної суми сплаченого судового збору за вимоги як майнового так і немайнового характеру, з урахуванням приписів частини десятої статті 141 ЦПК України за наслідками перегляду справи в суді касаційної інстанції з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 8 516,91 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 401, 406, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня

2023 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня

2023 року, в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частки за кожним змінити, зменшивши розміри часток кожного до 3/8.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня

2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 8 516 (вісім тисяч п`ятсот шістнадцять) гривень 91 копійок у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

В решті рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року, залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня

2023 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік