ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 2-1521/11

провадження № 22ц/818/1049/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», представник позивача - Сапіга М. М.,

відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2011 року в складі судді Омельченко К.О.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № 014/1800/73/99548, за яким відповідачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання надані грошові кошти в сумі 30 500,00 доларів США, які він зобов`язався повернути та щомісяця сплачувати проценти за користування коштами у розмірі 13,8% річних.

Вказав, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором кредиту належим чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 13 вересня 2010 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 65 298,82 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 516 396,12 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 28 469,08 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 225 139,18 грн; сума простроченої заборгованості за відсотками - 6 247,43 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 49 405,92 грн, сума пені станом на 16 листопада 2009 року, нарахована за порушення строків сплати кредиту та відсотків у відповідності до пункту 10.1 кредитного договору - 30 582,31 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 241 851,02 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № 014/1800/73/99548 від 16 травня 2008 року в розмірі 65 298,82 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 516 396,12 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 28 469,08 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 225 139,18 грн; сума простроченої заборгованості за відсотками - 6 247,43 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 49 405,92 грн, сума пені, нарахована за порушення строків сплати кредиту та відсотків - 30 582,31 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року - 241 851,02 грн; стягнути з відповідача суму судових витрат, сплачену при подачі позовної заяви 1 700,00 грн та 120,00 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 014/1800/73/99548 від 16 травня 2008 року в розмірі 65 298,82 доларів США, що в перерахунку на національну валюту України (за курсом Національного банку України станом на 13 вересня 2010 року) складає 516 396,12 грн, суму судових витрат: судовий збір 1 700,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення процесу - 120,00 грн.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення, у задоволенні якої ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року відмовлено.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказав, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Суд першої інстанції направляв кореспонденцію не за місцем його реєстрації, а на адресу його колишньої дружини. Всі судові повістки повернуті за закінченням терміну зберігання. Не було дотримано передбачених законом умов для ухвалення заочного рішення. Судом не враховано, що 16 січня 2009 року він сплатив до каси банку одним платежем на погашення кредиту 10 000,00 доларів США, які були спрямовані на погашення тіла кредиту і пені. Тож банк при зверненні до суду не мав права вимагати стягнення всієї заборгованості. Також на вимогу банку він передав для погашення зобов`язань за кредитом свій автомобіль, який був предметом застави, що підтверджується актом приймання-передачі автомобіля від 17 січня 2012 року. Отже, він виконав свої зобов`язання за кредитом. Судові рішення у справі не опубліковані у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім того, ухвалу про закінчення попереднього судового засідання постановлено з порушенням вимог закону, оскільки того дня суддя знаходилась у нарадчій кімнаті, та розгляд справи було відкладено.

26 лютого та 28 лютого 2024 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він посилається на судову практику щодо застосування норм процесуального права.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

23 квітня 2024 року від представника ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення, в яких він ще раз акцентував увагу суду на свою незгоду з заочним рішенням суду першої інстанції та підтримав вимоги апеляційної скарги.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 17 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю. 23 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Клопотання представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, виходячи з того, що свою правову позицію ОСОБА_1 та його представником викладено як в апеляційній скарзі з додатками, так і в запереченнях від 23 квітня 2024 року, а присутність учасників справи в суді апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не є обов`язковою. Крім того, в цьому клопотанні не зазначено про розгляд справи за їх обов`язковою участю. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути питання про залучення до участі у справі нового кредитора та справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість перед банком, яка підлягає стягненню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 травня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» із заявою-анкетою на отримання кредиту під заставу, в якій просив надати йому кредит в розмірі 30 500,00 доларів США на придбання автомобіля строком на 84 місяці (а. с. 7-8 том 1).

16 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1800/73/99548, за умовами якого позичальнику надані кредитні кошти в сумі 30 500,00 доларів США на придбання автомобіля, які він зобов`язався повернути до 16 травня 2015 року та щомісяця сплачувати проценти за ставкою 13,8% річних (а. с. 11-18 том 1).

Пунктом 3.13 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії та інші платежі, що визначені цим договором у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору, та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, у тому числі у випадку відмови позичальника від зміни умов договору в порядку, передбаченому пунктами 3.9-3.11, 6.3, 6.7 цього договору. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від банку з вимогою дострокового погашення.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 травня 2008 року укладено договір застави, предметом якого був автомобіль FUQI FQ6510В, 2006 року випуску (а. с. 58 том 2).

З виписки по рахунку, наданої ОСОБА_1 , вбачається, що 16 січня 2009 року ним внесено готівкою для погашення кредиту 10 000,00 доларів США, з яких 4 617,07 доларів США спрямовано на погашення кредиту, 4 883,85 доларів США на погашення пені, залишок - 499,08 доларів США, який 16 лютого 2009 року зарахований на погашення кредиту. Наступний платіж здійснено вже після звернення банку до суду та ухвалення рішення - 12 жовтня 2011 року в сумі 568,21 доларів США (а. с. 98-99 том 2, а. с. 104-106 том 3).

Зі складеного банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13 вересня 2010 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 014/1800/73/99548 у загальному розмірі 65 298,82 доларів США (516 396,12 грн), з яких загальна сума заборгованості за кредитом 23 663,60 доларів США (187 136,48 грн), дата виникнення заборгованості 14 вересня 2009 року, сума простроченої заборгованості за кредитом 4 805,48 доларів США (38 002,70 грн), сума нарахованих відсотків 301,38 доларів США (2 383,37 грн), сума простроченої заборгованості за відсотками 5 946,05 доларів США (47 022,55 грн), нарахована пеня за прострочені платежі 30 582,31 доларів США (241 851,02 грн) (а. с. 19 том 1).

З копії акту приймання-передачі автомобіля від 17 січня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 передав на відповідальне зберігання з метою подальшої реалізації транспортний засіб автомобіль FUQI FQ 6510В, державний номер НОМЕР_1 , представнику банку ОСОБА_3 (а. с. 133-134 том 1).

12 грудня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладені договори відступлення права вимоги та договори відступлення прав за договорами застави, згідно яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набуло право грошової вимоги відносно боржників Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за кредитними договорами та договорами забезпечення, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором №014/1800/73/99548 від 16 травня 2008 року (а. с. 73-86 том 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про заміну сторони виконавчого провадження, видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено; замінено сторону виконавчого провадження за виконавчими листами, виданими на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2011 року у цивільній справі №2-1521/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»; видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» дублікати виконавчих листів по цивільній справі № 2-1521/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/1800/73/99548 від 16 травня 2008 року в розмірі 516 396,12 грн, судового збору 1 700,00 грн та витрат за інформаційно-технічне забезпечення - 120,00 грн та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів (а. с. 95-97 том 1).

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2019 року скасовано, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про заміну сторони виконавчого провадження, видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання відмовлено (а. с. 109-113 том 2).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення та з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилався на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи та ухвалення заочного рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Тобто, пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Частиною другої статті 6 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв`язку, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Згідно з частиною четвертою статті 169 ЦПК України 2004 року, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224 ЦПК України 2004 року).

За змістом абзацу п`ятого частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) звертається увага на те, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/127 (провадження № 14-506цс19) вказано, що повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України 2004 року. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними його паспорта, а також за відповіддю Дзержинського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в Харківській області від 26 жовтня 2010 року (а. с. 9-10, 23 том 1).

Копія позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження і судові повістки у справі направлені на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Однак з листа колишньої дружини відповідача ОСОБА_4 вбачається, що він за цією адресою не зареєстрований та не мешкає (а. с. 34-36 том 1, а. с. 65 том 3). Судові повістки, направлені на вказану адресу, повернуті до суду без вручення ОСОБА_1 за закінченням терміну зберігання (а. с. 28, 37, 40-41, 47 том 1).

Судова повістка на 23 березня 2011 року, коли було ухвалено оскаржуване заочне рішення, направлена на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , також повернута до суду без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 48 том 1).

Таким чином, матеріали справи не містять даних про належне повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_1 про розгляд справи, оскільки згідно з довідками поштових установ конверти поверталися до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до вимог частини третьої статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не може свідчити про належне його повідомлення. Заочне рішення суду першої інстанції ухвалене за відсутності відповідача.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівняно з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права в силу вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Зазначене відповідає висновкам щодо застосування норм права, що викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21), постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 361/8730/15-ц (провадження № 61-17263св20), від 24 березня 2021 року в справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20), від 31 березня 2021 року в справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 642/8473/14-ц (провадження № 61-4943св20), від 15 лютого 2023 року в справі № 2-1718/2010 (провадження № 61-5352св22), від 06 березня 2024 року в справі № 755/4205/14 (провадження № 61-3628св23).

Ухвалюючи нове судове рішення по суті спору колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Отже, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Разом з тим, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачала, що якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця; якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Тобто, дотримання встановленого частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» досудового порядку стягнення грошових коштів за договором споживчого кредиту є обов`язковим для подальшого вирішення спору у судовому порядку за позовом кредитора.

У випадку ж недотримання досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, суд відмовляє у задоволенні відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 703/747/12, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-2062/10, від 27 серпня 2020 року у справі № 607/3439/16-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 206/3466/18, від 12 квітня 2023 року у справі № 703/353/17.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17 (провадження № 61-3827св21) зазначено: «ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, висновок апеляційного суду про передчасність позовних вимог банку є обґрунтованим та узгоджується з нормами матеріального права, які апеляційним судом застосовані правильно, лише в частині, яка стосується такої складової кредитної заборгованості, як поточна заборгованість (основна заборгованість, строк вимоги за якою ще не настав)».

Отже, оскільки у спірних правовідносинах кредит надавався на споживчі цілі (на купівлю автомобіля), тому відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, банк повинен був попередньо направити позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту.

До того ж, пунктом 3.13 кредитного договору також передбачено, що дострокове погашення заборгованості позичальником повинно бути здійснене не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від банку з вимогою дострокового погашення.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що банк направляв ОСОБА_1 як споживачу вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, як це передбачено частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) та умовами кредитного договору.

Враховуючи, що передбачений договором і законом порядок досудового врегулювання спору не був дотриманий кредитодавцем, вимога про повне дострокове виконання зобов`язання не складалася і не направлялася позичальнику, тож строк повернення кредиту в повному обсязі на час звернення банку до суду є таким, що не настав. У зв`язку з цим банк не мав належних підстав для стягнення зазначеного боргу у судовому порядку, та на позичальника не міг бути покладений тягар дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на недотримання позивачем порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку наявні правові підстави для стягнення лише простроченої заборгованості за кредитним договором, строк вимоги за якою вже настав.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 13 вересня 2010 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 014/1800/73/99548 у загальному розмірі 65 298,82 доларів США (516 396,12 грн), з яких загальна сума заборгованості за кредитом 23 663,60 доларів США (187 136,48 грн), дата виникнення заборгованості 14 вересня 2009 року, сума простроченої заборгованості за кредитом 4 805,48 доларів США (38 002,70 грн), сума нарахованих відсотків 301,38 доларів США (2 383,37 грн), сума простроченої заборгованості за відсотками 5 946,05 доларів США (47 022,55 грн), нарахована пеня за прострочені платежі 30 582,31 доларів США (241 851,02 грн) (а. с. 19 том 1).

Однак, по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

За зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Тобто саме виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в розрахунку арифметичних дій.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 09 серпня 2023 року у справі № 266/4900/21.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, зокрема, виписки по рахунку позичальника за спірний період, на підставі якої суд міг би дослідити нарахування заборгованості, погашення кредиту та сплату процентів і пені за кредитом та перевірити розмір заборгованості або ж зробити власний розрахунок, банком не надано.

Наданий банком розрахунок не є деталізованим, не містить відомостей щодо порядку і періоду нарахування елементів заборгованості та не підтверджений даними виписки по рахунку. Надані відповідачем виписки по рахунку також не можуть бути покладені в основу розрахунку суду, оскільки не містять даних за весь спірний період до 13 вересня 2010 року.

За таких умов, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо стягнення поточної заборгованості, строк погашення якої настав на час звернення до суду, та пені.

Водночас, доводи ОСОБА_1 щодо неврахування судом передачі ним предмета застави автомобіля в рахунок погашення заборгованості, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, по-перше, автомобіль передано ним банку вже значно пізніше ухвалення оскаржуваного судового рішення, та, по-друге, будь-яких доказів реалізації автомобіля, вартості його продажу і зарахування відповідної суми у рахунок погашення заборгованості відповідачем не надано.

Також, не приймаються до уваги посилання ОСОБА_1 , викладені в запереченнях від 23 квітня 2024 року щодо обов`язкової участі представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в суді апеляційної інстанції для надання інформації щодо оцінки вартості заставного автомобіля та копії звіту про його оцінку, оскільки участь в суді апеляційної інстанції учасників справи відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України є не обов`язковою. Заставний автомобіль, як вже було зазначено, передано ним банку вже значно пізніше ухвалення оскаржуваного судового рішення, тому ці питання не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, наведені вище порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи без належного повідомлення відповідача та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваного заочного рішення суду з відмовою в позові банку.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, то з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на його користь підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 550,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 березня 2011 року скасувати.

В задоволенні позову Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль на користь ОСОБА_1 2 550,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 квітня 2024 року.