Дата документу 24.04.2024 Справа № 336/8474/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/8474/21 Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/807/360/24 Боєв Є.С.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Онищенка Е.А.

Трофимової Д.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

Зазначає, що 06 січня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2006 року у справі № 2-3002/06 за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати без реєстрації місця проживання у вказаній квартири.

26 вересня 2021 року, ОСОБА_2 наніс ОСОБА_1 тілесні ушкодження, у зв`язку із чим позивачкою було подано заяву до відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області про вчинення злочину. Вироком 12 листопада 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини просила припинити ОСОБА_2 право користування квартирою, шляхом виселення його з житлового приміщення.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 , про виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення. Рішення суду виконане 06 липня 2022 року. Ухвалою від 26 липня 2022 року заочне рішення скасовано.

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя.

Посилаючись на аналогічні обставини і правові підстави просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, та задоволено позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 19 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини, які мають значення для справи. Вважає, що поза увагою суду залишилось те, що спірну квартиру ОСОБА_1 отримала у зв`язку зі своєю професійною діяльністю, а також, що посилання на те, що ОСОБА_2 здійснював ремонти у квартирі не породжує його права власності, оскільки як користувач житлом він зобов`язаний був здійснювати заходи по його утриманню. Посилаючись на зазначені обставини просить апеляційний суд скасувати рішення суду, та ухвали нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення задовольнити, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 06 січня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2006 року у справі № 2-3002/06 за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У вищезазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати без реєстрації місця проживання у вказаній квартири, звідки його було виселено 06 липня 2022 року на виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2021 року. Ухвалою від 26 липня 2022 року заочне рішення було скасовано.

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що вважав доведеним факт набуття позивачкою спірної квартири за час шлюбу, та те, що підстав вважати майно особистою власністю ОСОБА_4 відсутні. Враховуючи взаємовиключність позовних вимог сторін, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України ).

Згідно із пунктами 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Апеляційний суд оцінюючи надані сторонами докази, приходить до висновку, що позивач за первісним позовом, не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірну квартиру набуто нею як особисту приватну власність, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира була фактично побудована та реконструйована за кошти майбутніх власників.

Матеріалами справи також підтверджується, що така забудова відбувалась під час перебування сторін у шлюбі, договори по здійсненню робіт у квартирі в тому числі були укладені від імені відповідача за первісним позовом. Доказів здійснення побудови квартири виключно за кошти ОСОБА_4 суду не надано.

Встановивши, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правомірно кваліфікував спірне майно, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя та обґрунтовано здійснив поділ спірної квартири.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що могли бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повної постанови 29 квітня 2024 року.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова