Справа № 216/3913/17
провадження 2/216/54/24
РІШЕННЯ

іменем України

18 квітня 2024 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із уточненою позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним.

В обґрунтуванням позову зазначив, що 07.12.1991 року його мати ОСОБА_5 уклала договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 з його молодшою сестрою відповідачем по справі ОСОБА_3 , про що йому стало відомо у 2017 році, після того як відповідач через мережу інтернет розмістила оголошення про продаж їх будинку. Вважає, що договір дарування є фіктивним, оскільки сторони договору не мали на меті встановлення правових наслідків встановлених законом для цього виду правочину, вважає, що матір могла укласти такий договір через те, щоб право власності не перейшло до третіх осіб, оскільки неодноразово реєструвала шлюби. Також зазначив, що з молоду вкладав багато роботи та фінансових ресурсів у переобладнання та ремонт цього будинку та вважає його спільною сумісною власністю усіх членів родини.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що позовні вимоги позивача безпідставні, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 вона набула на законних підставах, прийнявши у дар від своєї матері ОСОБА_5 . Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом 07.12.1991, будинок був переданий їй у власність, тому посилання позивача на положення ч. 4 ст. 368 ЦК України вважає недоречним. Також вважає безпідставними посилання позивача на вкладання власних коштів у ремонт та переобладнання буднику, оскільки не підтверджуються доказами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Також зазначив, що йому було відомо про намір матері подарувати будинок його сестрі, на теперішній час його сестра ОСОБА_3 не перешкоджає йому проживати у цьому будинку.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечували просили відмовити у його задоволенні Крім того відповідач в судовому засіданні пояснила, що пояснила, що за життя їх матір, яка мала трьох дітей повідомила їм що розпорядиться належним їй майном наступним чином: старшому сину - позивачу ОСОБА_1 подарує машину, їй будинок АДРЕСА_1 , а молодшому брату вона купила половину будинку. Її брат ОСОБА_1 на даний час проживає в будинку АДРЕСА_1 , проти чого вона не заперечує, та на даний час не має наміру продавати цей будинок. В судове засідання призначене на 18.04.2024 відповідач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивач є його батьком, а відповідач є його тіткою, відносини між ними нормальні. Крім того пояснив, що не знав, що будинок був подарований відповідачу, і вважав, що будинок належав покійній бабусі. Його бать робив переобладнання будинку, будував гараж, сплачував комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача, про те що мати сторін ОСОБА_5 подарувала будинок відповідачу їй не було відомо. Також зазначила, що ОСОБА_1 перебудовував будинок.

Так, під час судового розгляду судом встановлено, що 07.12.1991 між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування житлового будинку розташованого на земельній ділянці пл. 546 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 а.с.84.

16.02.1992 право власності ОСОБА_9 було зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації м. Кривий Ріг а.с.86.

06.05.1995 року ОСОБА_9 уклала шлюб, після чого змінила прізвище на Загоруйко - а.с.117.

16.12.2011 року ОСОБА_10 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_11 а.с.119.

20.02.2020 ОСОБА_12 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_13 а.с.225.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір сторін, дарувальник за спірним договором: ОСОБА_5 а.с.151.

02.08.2018 заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг за позовом ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 08.10.2019 рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Центрально - Міської районної у місті ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації було скасовано, а справа призначена до судового розгляду.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Центрально - Міської районної у місті ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації було залишено без розгляду.

Також наданими позивачем квитанціями було встановлено судом, що позивач сплачував комунальні послуги у спірному домоволодіння, а актом складеним сусідами і затвердженим квартальним уповноваженим встановлено, що він проживає у спірному домоволодіння з 1976 року а.с.152.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями глави 16 розділу ІV книги Першої Цивільного кодексу України.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 81 ЦПК України покладає на сторони обов`язок доказування і подання доказів.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також, ч.2 ст. 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, а ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не було наведено суду доказів на підтвердження фіктивності укладення договору дарування.

Таким чином суд приходить до висновку, що у порушення статті 81 ЦПК України позивачем не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ним позову. Без подання позивачем зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про захист прав споживачів, суд не може встановити істотні обставини у такій категорії справи, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 76, 81, 109, 141, 264-265 ЦПК України, 3,6,13, 215-236 ЦК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_14 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 24 квітня 2024 року о 15.00 годині.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя М.В. Бутенко