Справа № 643/3776/24
Провадження № 2/643/2404/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Харченко А.М.

за участю секретаря Іщенко Ю.Д.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із належної позивачу квартири на праві власності; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1211,20 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 . Також в даній квартирі проживає син позивача відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дівчина ОСОБА_3 та її неповнолітній син. Після того, як всі зазначені особи почали проживати в квартирі, в родині почалися сварки з приводу сплати комунальних послуг. З причини цих сварок сторони викликали поліцію. Позивач просила сина виїхати добровільно з квартири і орендувати собі інше житло, але звернення були проігноровані та супроводжувалися погрозами в бік позивача. 15.02.2024 позивач через ЦНАП зняла відповідача з реєстрації. Однак позивач залишився мешкати в спірній квартирі.

Ухвалою суду від 19.04.2024 відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на вищенаведене, та просила їх задовольнити. Крім того зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є її сином. Тривалий час між сторонами виникають сварки через несплату сину за навчання. Син зі своєю сім`єю користувалися однією кімнатою, лише в ній він зробив ремонт. 11 серпня 2023 року відповідач виїхав з кімнати, однак залишив свої речі та холодильник в коридорі. За комунальні послуги востаннє заплатили в листопаді 2023 року. Лічильників не ставили в квартирі, з позовом до сина про відшкодування сплачених комунальних послуг не зверталася.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що сплачував комунальні послуги за користування однією кімнатою, його мати позивач користувалася двома кімнатами. Вона дозволяла йому мешкати в одній кімнаті. Поліцію викликали одного разу він, а інший - його мати, оскільки вона сварилася з його вагітною дівчиною і він попередив, щоб мати її не чіпала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що спірною є трикімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності позивачу, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав, яка знаходиться в матеріалах справи.

Станом на 15.02.2024 в спірній квартирі зареєстрована позивач ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом статей 4, 5 ЦПК та статті 15 ЦК правомірність і обґрунтованість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у Позивача суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного Відповідача та належність (адекватність характеру порушення та відповідність вимогам діючого законодавства) застосованого способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для Позивача, унеможливлює задоволення позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі№ 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суд має визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 ЦК).

Положеннями статті 109 Житлового кодексу України (далі ЖК) визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Таким чином, виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється, зокрема, на підставі ст. 109 ЖК, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (стаття 391 ЦК у поєднанні зі статтею 109 ЖК).

При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захист не є взаємовиключенням.

Однак, за змістом норм ЖК щодо виселення, такий спосіб захисту застосовується за наявності осіб, які проживають у спірному приміщенні, тоді як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою що витратила право користування може бути тоді коли особа не проживає у спірному приміщенні.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, однак незважаючи на це позивач наполягала на задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Водночас, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному приміщенні, його виселення не є належним способом захисту порушеного права позивача на користування своєю власністю, та за встановлених судом фактичних обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, оскільки вони жодним чином не входять до предмету доказування у даній справі, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи вищенаведене, суд в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складене протягом п`яти днів.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження с. Мала Данилівка, Харківського р-ну, Харківської області, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Харків, без зареєстрованого місця проживання.

Суддя Харченко А.М.