Справа № 159/1364/23
Провадження № 2/159/18/24
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Грідяєвої М.В.

при секретарі Шокот С.Т.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Клімук Н.А.

представника відповідача адвоката Приймаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ковель в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, вказуючи на те, що вона 01.04.2013 року зарахована на посаду завідувача фельдшерсько-акушерського пункту с. Майдан Маневицької районної лікарні, про що зроблено відповідний запис у її трудовий книжці. 26.04.2021 року згідно запису в її трудовій книжці її було звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (наказ від 26.04.2021 № 70-ОС). Вважає звільнення здійснене незаконно. Після її працевлаштування 14-15 травня 2013 року, зважаючи на створення Маневицького районного центру первинної медико-санітарної допомоги та передачу ФАПів під його юрисдикцію, вона була звільнені від займаної посади за п.5 ст.36 КЗпП України та зарахована на посаду завідувача Майданівським ФАПом, про що зроблено відповідні записи у трудовій книжці. З 26.04.2015 року, у зв`язку із народженням другої малолітньої дитини ОСОБА_2 , вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною. Декретна відпустка по догляду за дитиною (після досягнення нею 3-річного віку) у неї продовжувалась, зважаючи на те, що її дочка постійно хворіла і потребувала посиленого догляду. 18.07.2018 року Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги реорганізовано шляхом перетворення в КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги». Згідно наказу КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26.04.2021 № 70-ОС «Про звільненні ОСОБА_3 » визначено ОСОБА_3 , завідувача Майданівським фельшерсько-акушерським пунктом КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», з 26.04.2021 року звільнити, від займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі заяви ОСОБА_3 без компенсації за відпустку. Жодних заяв до КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (тим більше на звільнення за власним бажанням) вона не писала та нікого їх писати не уповноважувала. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилась третя дитина син ОСОБА_4 . У зв`язку з об`єктивними обставинами про необхідність з`явитись до роботодавця для продовження декретної відпустки по догляду за новонародженою дитиною вона не вслідкувала. Коли згадала про таку необхідність, то 06.10.2022 року особисто з`явилась до роботодавця повідомити, що існує необхідність продовження (відновлення) її перебування у декретній відпустці по догляду за третьою дитиною віком до трьох років. Її здивуванню не було меж, коли працівник відділу кадрів повідомила, що з 26.04.2021 року її звільнено від займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі написаної неї заяви, оригіналу якої у відповідача не виявилось. На її прохання, їй було надано скановану копію такої заяви, написаної невідомою їй особою від її імені. В цей же день, 06.10.2022 року, їй було видано її трудову книжку з внесеними до неї відповідними записами про звільнення. Наказу про звільнення їй надано не було, з його змістом під підпис її не ознайомлено. Посилається на ст.ст.36, 38, 47, 235 КЗпП України, Постанову Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів». Звернувшись за кваліфікованою правовою допомогою до фахівця в галузі права, їй було роз`яснено норми трудового законодавства та можливість поновлення на роботі, як незаконно звільненого працівника, через досудову процедуру (шляхом звернення до Державної інспекції України з питань праці) та/або в судовому порядку. До Державної інспекції України з питань праці (Управління Державної інспекції України з питань праці у Волинській області) вона звернулась з відповідною скаргою на незаконні дії (бездіяльність) роботодавця, що призвели до порушення законодавства про працю від 21.12.2022 року, згідно відповідей на її звернення за вих. № ЦА-3830/4/4.1.6-22а від 30.12.2022 року та вих. № ЗХ/3.2/477-23 від 13.01.2023 року отримано відмову у позитивному вирішенні питання поновлення на попередньому місці роботи. На адвокатський запит відповідачем надано копії документів, що містяться в її особовій справі. 26.04.2021 року вона не була присутня на робочому місці, жодного повідомлення про необхідність ознайомитися з наказом про звільнення, отримати трудову книжку та повний розрахунок не отримувала. З вини роботодавця їй не була в день звільнення надана трудова книжка, яку вона отримала лише 06.10.2022 року за власною ініціативою. Наказ про звільнення нею отримано лише завдяки відповіді відповідача на адвокатський запит 16.02.2023 року. Зважаючи на незаконне звільнення у неї виникла заборгованість перед УСЗН, оскільки вона, як особа за яку не сплачували внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування та не вираховували єдиний соціальний внесок, змушена повертати отриману від держави соціальну допомогу малозабезпеченій сім`ї та соціальну допомогу одинокій матері. Раніше звернутись за захистом порушеного права не мала змоги, оскільки ростить та виховує грудну дитину, яка потребує всього часу. Вважає звільнення незаконним, тому необхідним визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення її на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Незаконне звільнення завдало їй моральної шкоди. Вона медичний працівник з багаторічним стажем роботи, лікувала людей в сільській місцевості, користувались повагою та авторитетом між місцевими жителями і була незаконно звільнена з грубим порушенням трудового законодавства. Про те, що її звільнено без її згоди (написання заяви) з формулюванням за власним бажанням вона дізналась в момент догляду та виховання третьої малолітньої дитини, коли залишитись без роботи та хоча б якоїсь матеріальної допомоги з боку держави дуже важко, вона залишилась виною кошти УСЗН, яких немає. Її страху та переживанням за майбутнє немає меж та опису. Дії керівництва та працівників, подальше безпідставне звільнення принизили її честь та гідність, принизили престиж та репутацію, як медичного працівника і як громадянина України. У зв`язку з тим, що порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, погіршення її здоров`я, вказана ситуація вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя, враховуючу соціальну допомогу, яку вона отримувала і, яку втратила, вважає, що роботодавець повинен відшкодувати завдану їй моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Оскільки її інтерес не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а трудові права порушені та за допомогою Державної інспекції України з питань праці не поновлені, вона змушена звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.Просить скасувати наказ КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26.04.2021 № 70-ОС «Про звільнення ОСОБА_3 », поновити її, ОСОБА_1 , на посаді завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 26.04.2021 року, стягнути з КП «Маневицький районний центр первинно медико-санітарної допомоги» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 26.04.2021 року до дня поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що працювала у відповідача завідуючою акушерським пунктом, в зв`язку з народженням дитини перебувала у соціальній відпустці, завжди підтримувала зв`язок з працівником відділу кадрів, під час знаходження у відпустці запроваджені протиепідемічні заходи, їй пояснювали що не треба виходити. Вона планувала вийти з відпустки на роботу, придбала для поїздок скутер. На її питання коли виходити на роботк, їй працівник відділу кадрів казав, що її повідомлять. На роботу періодично приїздила, так як брала довідку для подання в УСЗН. Приїхавши в черговий раз за довідкою, їй повідомили, що вона звільнена за власним бажанням, на її вимогу була вручена трудова книжка. Вона була шокована, так як заяву про звільнення вона не писала, нікого з працівників підприємства або інших осіб не уповноваживала таку заяву писати, з наказом про звільнення ознайомлена не була. Незаконними діями відповідача їй завдана моральна шкода, так як звільнення викликало у неї страждання та хвилювання щодо майбутнього, необхідність захисту своїх порушних прав, вона залишилась без роботи та доходу.

Представник позивача позов підтримала, просить його задовольнити, вказуючи на те, що позивач була незаконно звільнена з посади, так як заяву про звільнення власноручно не писала та не подавала, нікого не уповноваживала її написати, перебувала у відпустці по догляду за дитиною, з якої не вийшла в зв`язку з народженням іншої дитини. Посилання представника відповідача на подання такої заяви шляхом телефоного доручення працівнику відділу кадрів безпідставне, оскільки навіть в період дії протиепідемічних заходів обмін документів між працівником та роботодавцем передбачений законодавством. З наказом про звільнення ознайомлена не була, його копія була отримана представником позивача на адвокатьській запит, позивача не повідомляли про звільнення ані в день звільнення ані пізніше, дізналась про звільнення лише 06.10.2022 року, коли самостійно приїхала до відповідача за довідкою.

Представник відповідача позов не визнав, просить в позові відмовити, підтримав доводи викладені у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, вказуючи на те, що оцінки суду потребує факт пропуску позивачем місячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Згідно запису у «Книзі обліку трудових книжок і вкладишів КП «Маневицький ЦПМСД» ОСОБА_5 особисто, 06.10.2022 року, отримала трудову книжку серії НОМЕР_1 , що підтверджується підписом позивача. У вказаному журналі зазначено підстави видачі працівнику трудової книжки при звільненні, номер наказу про звільнення та дата його видачі, з яким роботодавець ознайомлював позивача, яка від підпису про ознайомлення з документом категорично відмовилась. Аналогічні відомості містить особова карта працівника, у графі дата та причина звільнення (підстава) зазначено звільнена на підставі ст.38 КЗпП України з 26.04.2021 року, наказ №70-ос від 26.04.2021 року, з якими позивач ознайомилась 06.10.2022 року, що підтверджується підписом ОСОБА_1 . Факт звернення позивача до відповідача 06.10.2022 року підтверджується і у позовній заяві, тому твердженя позивача про ознайомлення 16.02.2023 року у адвоката, який на адвокатський запит отримав копію наказу від 26.04.2021 року №70-ОС року є неправдивими, оскільки позивачу про звільнення стало відомо раніше вказаної дати. Зазначення у позові про неможливість подання позовної заяви раніше у зв`язку із утриманням малолітньої дитини, яка потребує приділення їй майже всього часу, не завадило позивачу у грудні 2022 року звертатись до відповідних органів щодо проведення перевірки дотримання відповідачем законодавства про працю за фактом її звільнення, що не перешкоджало одночасному зверненні до суду з позовом про поновлення на роботі. До скарги на незаконні дії (бездіяльність) роботодавця, що призвели до порушення законодавства про працю від 21.12.2022 року, позивачем (скаржником) долучалися додатки, в тому числі копія наказу про звільнення скаржника, що повторно підтверджує факт ознайомлення з документом на підставі якого її було звільнено. Обрання позивачем неналежного порядку захисту трудових прав не може слугувати причиною для обґрунтування поважності причин пропуску строків звернення до суду за їх захистом. У даному випадку, місячний строк розпочався з моменту, коли позивач отримала трудову книжку та була ознайомлена з підставами звільнення, тобто - з 06.10.2022 року, а зазначені позивачем причини пропуску строку не є такими, які пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, у встановлений законом строк, подання позову. Вважає спірними вимоги стягнення з КП «Маневицькій ЦПМСД» на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушено прогулу з 26.04.2021 року до дня поновлення на роботі та моральної шкоди в сумі 20000 грн. Передумовою визначеною ст.235 КЗпП України, стягнення середнього заробітку є встановлення наявності вини роботодавця у неможливості виконувати працівником свою роботу, що призвело до вимушеного прогулу. Вважає, що період з 26.04.2021 року (день з якого позивач була звільнена) не є вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП Україні, враховуючи, що працівник не виконував трудових функцій за період з 27.04.2019 року по час звільнення (у період з 2015 року по 2019 року перебувала у відпустках для догляду за дитиною). Роботодавець не порушував право працівника щодо виходу на роботу, а також не чинив перешкод у реалізації належного йому права на працю й оплату праці. Позивачем не надано розрахунку розміру шкоди з яких міркувань вона виходила визначаючи його розмір у 20000 грн., не надано жодного доказу, підтверджуючого факт завдання їй моральної шкоди. У квітні 2021 року при звірці кадрового обліку в.о. інспектором встановлено, що згідно наказу Маневицького районного центру первинної медико-санітарної допомоги (на даний час КП «Маневицький ЦПМСД») в квітня 2018 року № 37-од ОСОБА_6 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до 4-х років з 27.04.2018 року по 26.04.2019 року. З 27.04.2019 року по 26.04.2021 року ОСОБА_6 не з`являлася до комунального підприємства, не подавала заяв про продовження відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, виходу в чергову декретну відпустку або ж виходу на роботу, відповідно у підприємства відсутні розпорядчі документи з даного приводу. В подальшому позивачем повідомлено, в телефонному режимі, що на підставі виявлених обставин роботодавець змушений буде розірвати трудовий договір, одночасно запропоновано з`явитися до КП «Маневицький ЦПМСД», для встановлення обставин з даного приводу. Після чого, в телефонному режимі, отримано фотокопію заяви ОСОБА_6 з проханням звільнити її за власним бажанням. Враховуючи дію у період звільнення обмежувальних протиепідемічних заходів у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, на підставі отриманої заяви видано наказ від 26.04.2021 року № 70-ос про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 до КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди обґрунтованим частково та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно записам в трудовій книжці, позивач 01.04.2013 року зарахована на посаду зав ФЛП с.Майдан Маневецької райлікарні, 14.05.2013 року звільнена від займаної посади на підставі ч.5 ст.36 КЗпП України в зв`язку з переведенням в Маневецький РЦПМСД, 15.05.2013 року зарахована на посаду зав Майданівським ФАКП, 18.07.2018 року Маневецький РЦПМСД реорганізовано шляхом перетворення в КП «Маневецький районний центр первинной медико санітарної допомоги», 26.04.2021 року звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України на підставі наказу від 26.04.2021 року №70-ОС.

Згідно скарги позивача від 21.12.2022 року, вона зверталась до Державної інспекції України з питань праці у Волинській області щодо реагування на її звільнення відповідачем, яке було розглянуто Західним міжрегіональним управлінням з повідомленням про проведення роз`яснювальної роботи з відповідачем та можливість судового захисту прав позивача.

Згідно особової картки, ОСОБА_1 , 15.05.2013 року призначена на посаду зав Майданівським ФАКП, 26.04.2021 року звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України на підставі наказу від 26.04.2021 року №70-ОС. Відомості про відпустки відсутні.

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_7 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матерью яких є позивач по справі ОСОБА_1 .

Згідно повідомлення УСЗН Ковельської РДА, ОСОБА_3 з 01.10.2021 року по 31.03.2022 року призначено державна соціальна допомога малозабезпеченій сім`ї.

Згідно наказу Маневецького районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 15.05.2013 року №2-ос, ОСОБА_1 зав ФАП зараховано у зв`язку з переведенням із Маневицької ЦРЛ з 15.05.2013 року на роботу в Маневицький РЦПМСД.

Згідно наказу Маневецького районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 26.04.2018 року №37-од, ОСОБА_3 , на підставі заяви та довідки ЛКК, надано відпустку по догляду за дитиною до 4 років без збереження заробітної лати з 27.04.2018 року по 26.04.2019 року.

Згідно наказу КП «Маневецький районний центр первинной медико санітарної допомоги», від 26.04.2021 року №70-ОС ОСОБА_3 завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом КП «МРЦПМСД» з 26.042021 року звільнена від займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням на підставі заяви ОСОБА_3 . Наказ підпису про ознайомлення з ним ОСОБА_3 не містить.

Згідно копії та фотокопії заяви від 13.04.2021 року, на ім`я КП «Маневецький ЦПМСД», викладений від імені ОСОБА_3 , остання просила звільнити її від займаної посади за власним бажанням з 26.04.2021 року.

Згідно довідок про доходи КП «Маневецький ЦПМСД», заробітна плата ОСОБА_10 нараховано за період з січня 2014 року по грудень 2014 року, березень 2015 року по липень 2015 року, заробітна плата за 2016 - 2021 роки не нараховувалась.

Судом встановлено, позивач 01.04.2013 року зарахована на посаду зав ФЛП с.Майдан Маневецької райлікарні, 14.05.2013 року звільнена від займаної посади на підставі ч.5 ст.36 КЗпП України в зв`язку з переведенням в Маневецький РЦПМСД, 15.05.2013 року зарахована на посаду зав Майданівським ФАКП, 18.07.2018 року Маневецький РЦПМСД реорганізовано шляхом перетворення в КП «Маневецький районний центр первинной медико санітарної допомоги», 26.04.2021 року на підставі наказу від 26.04.2021 року №70-ОС, позивач звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Суд звертає увагу, що оригінал самої заяви суду наданий не був, з пояснень представника відповідача вказана заява була надіслана позивачем шляхом передання за допомогою надіслання по телефону працівнику відділу кадрів. Діючим законодавством передбачено подання письмових заяв особисто або за допомогою застосування поштового зв`язку та з використанням електронної пошти. В зв`язку з чим суд приходить до висновку про не доведення належними доказами подання позивачем, як працівником, письмової заяви про звільнення за власним бажанням відповідачу, а тому і волевиявлення позивачем, як працівником на звільнення з посади за власним бажанням. Крім того відсутність такого волевиявлення підтверджується відсутністю ознайомлення позивачем з наказом про звільнення, та отримання копії трудової книжки лише 06.10.2022 року.

В зв`язку з чим суд вважає наказ КП «Маневецький районний центр первинной медико санітарної допомоги» від 26.04.2021 року №70-ОС про звільнення позивача з посади завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом КП «МРЦПМСД» з 26.04.2021 року за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, звільнення визнаю незаконним, позивач в зв`язку з незаконним звільненням підлягає поновленню на роботі, в зв`язку з вимушеним прогулом з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток та відшкодована моральна шкода.

Посилання представника позивача та встановлення судом період знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем, не знаходячись в відпустці по догляду за дитиною, в зв`язку закінченням строку попередньої відпустки по догляду за дитиною, та не оформлення наступної відпустки в зв`язку з народженням іншої дитини та не вихід на роботу з 27.04.2019 року по 26.04.2021 року не є підставою відмови у позові та не спростовує висновків суду про незаконне звільнення позивача в зв`язку з відсутністю його волевиявлення на це звільнення, так як всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, суди при розгляді спорів виходять із того, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Не вихід на роботу працівника з соціальної відпустки без поважних причин не позбавлял роботодавця права звільнити працівника за прогули, яким він не скориствався. На думку суду промежуток часу з закінчення попередньої соціальної відпустки до дати звільнення позивача з посади та періодичне звернення за довідками про доходи для подання до УСЗН підтверджує підтримання зв`язку позивача з роботодавцем через працівників відділу кадрів.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до ст.38 КЗпроП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто для звільнення за власним бажанням необхідно волевиявлення працівника на таке звільнення оформлене відповідною письмовою заявою, при звільненні за власним бажанням, єдиний хто має право ініціювати таке звільнення є працівник, адже відповідно до ст. 38 та 39 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Посилання представника відповідача на сплив строків звернення до суду з позовом суд вважає такими, що не заслоговують на увагу, так як судом при вирішення питання відкриття провадженя у справі, зроблено висновок про звернення ОСОБА_1 з позовом в передбачений законодавством строк, враховуючи внесені зміни до Прикінцевих положень КЗпП України, щодо продовження дії строків, визначених ст.233 на строк дії карантину.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

В зв`язку з поновленням позивача на роботі, з відповідача на користь позивача, враховуючи законодавче обмеження періоду стягнення середнього заробітку не більше як за один рік, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з лютого 2023 року по лютий 2024 року, виходячи з правил передбачених п.4 Постанови 100, враховуючи відсутність за вказаний період заробітної плати у позивача, з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати встановленої законодавством. Помноженої на кількість місяців розрахункового періоду. В зв`язку з чим за період з лютого 2023 року по лютий 2024 року розмір середнього заробітку складає 87900 грн. з розрахунку: з лютого 2023 року по грудень 2023 року 6700 (розмір мінімальної заробітної плати) х 11 (місяців) = 73700, з січня 2024 року по лютий 2024 року 7100 (розмір мінімальної заробітної плати) х 2 (місяці)=14200 грн.

Відповідно до п.4 ПКМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 року, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору .Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає в фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодовуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодовування.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Незаконним звільненням відповідача позивачу заподіяно і моральну шкоду, позивач відчувала хвилювання, стрес, переживання за майбутнє, вимушена була докладати зусилля для захисту своїх порушених прав, таким чином, звичний уклад позивача змінився. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує глибину душевних та фізичних страждань з приводу незаконного звільнення, психічно нервовий стан позивача, душевних хвилювань з приводу незаконного звільнення, та вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., який буде еквівалентним її моральним стражданням.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку задоволенням позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач при поданні позову звільнена законодавством в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Керуючись ст.19,43 Конституції України, ст.ст.38, 47, 235, 237-1 КЗпП України, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.10, 12, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 26 квітня 2021 року №70-ОС Про звільнення ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 поновити на роботі у Комунальному підприємстві «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» в якості завідувача Майданівським фельдшерсько-акушерським пунктом КП «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 27 квітня 2021 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 87900 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, без врахуванням податку на доходи з фізичних осіб та військового збору.

Стягнути з Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_1 10000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В інший частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Маневицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Повна частина рішення виготовлена 11.03.2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя:М. В. ГРІДЯЄВА