Номер провадження: 22-ц/813/1281/24
Справа № 521/3068/22
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Головного управління Державної податкової служби в Одеській області Єгорової Ірини Олександрівни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, за участю третьої особи Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління міністерстві юстиції, про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до Головного управління Державної податкової служби Одеської області, за участю третьої особи Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту, вказуючи, що наприкінці 2021 року позивач дізнався про те, що на його майно було накладено арешт, через що у нього було обмежено права щодо вільного набуття та розпорядженням майном. Представник позивача зазначав ще те, що у позивача відсутній податковий борг, за що й було накладено арешт (а.с. 1-9).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області, про зняття арешту задоволено (а.с. 132-135).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної податкової служби в Одеській області звернулися до суду із апеляційною скаргою. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, не було повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи та не надано їм належної оцінки. Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково відхилив довід відповідача про те, що позивачем було пред`явлено позов не до того відповідача, так як у випадках коли арешт майна відбувався для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, то до справи, в якості відповідача, також залучається відповідний територіальний орган Державна фіскальна служба України, чиї функції на момент розгляду справи виконувало Головне управління Державної податкової служби в Одеській області. При цьому, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції, в свою чергу, не врахував, що позивач, як особа, що є боржником у виконавчому провадженні не може звертатися із позовом про зняття арешту з майна, так як у цьому випадку передбачено інший порядок судового захисту, а саме оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного або приватного виконавця. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 137-144).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні 28 березня 2024 року, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність відомостей в АСВП щодо виконавчого провадження та відсутність наявності вимог з боку відповідача, як відповідного органу доходів і зборів, що у передбачених законом випадках представляє інтереси держави для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, дає підстави дійти висновку про те, що необхідність у арешті, накладеного в межах виконавчого провадження, не є наявною та актуальною. Крім того, суд першої інстанції врахував пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, а тому керувався принципом ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та вважав, що ОСОБА_1 обрано правильний спосіб захисту своїх прав шляхом звернення до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що так як виконавче провадження, в межах якого накладався арешт, знищене, позивач не має можливості здійснити дії щодо зняття арешту з майна, тому арешт підлягає зняттю за рішенням суду (а.с. 133-134).

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції та відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем було обрано неналежний спосіб судового захисту та пред`явлено вимоги до неналежного відповідача (а.с. 139-139 зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду із позовом, представник позивача обґрунтовував вимоги тим, що через наявність арешту, накладеного на майно позивача, який не було знято у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 обмежений в реалізації своїх прав щодо вільного набуття та розпорядження майном (а.с. 20).

Із копії відповіді Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №68113 від 14 грудня 2021 року вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявні записи, щодо обтяження №8185329; 8185297; 9961300, який було накладено відповідно до постанови серії АА №255124 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 листопада 2003 року, яку видав Другий ВДВС Малиновського районного управління юстиції. Власник: ОСОБА_1 (а.с. 24).

У вищезазначеній відповіді також повідомлено, що відповідно до бази даних АСВП відсутні будь-які відомості щодо виконавчого провадження, при примусовому виконанні якого накладено арешт постановою серії АА №255124 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18 листопада 2003, яку видав Другий ВДВС Малиновського районного управління юстиції (а.с. 24).

02 грудня 2021 року Одеським державним нотаріальним архівом направлено відповідь на адресу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо надання завіреної копії постанови від 18 листопада 2003 року, на підставі якої Першою Одеською державною нотаріальною конторою накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , та направлено копію вказаної постанови (а.с. 23).

Відповідно до копії постанови серії АА № 255124 від 18 листопада 2003 року арешт накладено в рамках примусового виконання вимог виконавчого листа №1-45, виданого 01 вересня 2003 року Апеляційним судом Одеської області, щодо конфіскації всього приватного майна у ОСОБА_1 на користь держави. Згідно з даною постановою арешт накладено на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме на: 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 25). Конфіскація майна на користь держави була застосована до позивача як вид покарання у рамках кримінальної справи.

На стадії апеляційного перегляду справи представником позивача надано до суду наступні докази (в копіях): договір №0064 про реалізацію арештованого нерухомого майна на прилюдних торгах від 04 березня 2004 року, протокол №0064/2 від 27 серпня 2004 року про проведення прилюдних торгів, заяви №1 та №2 про участь у прилюдних торгах, картку учасника прилюдних торгів, акт проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, аукціонна відомість, квитанції про оплату лота, акт приймання-передачі нерухомого майна від 04 березня 2004 року, акт №0064 про виконання робіт. З даних доказів вбачається, що майно, а саме: 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , що належало на праві власності ОСОБА_1 , було реалізовано на прилюдних торгах 27 серпня 2004 року. Іншого майна, згідно з копією акту опису та арешту майна від 29 січня 2004 року, ОСОБА_1 не мав. Таким чином, вирок було виконано. За таких обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на все майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, оскільки майно, що належало позивачеві на час виконання вироку суду було реалізоване, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а тому доводи апелянта щодо обрання неналежного способу судового захисту апеляційний суд відхиляє.

Доводи апелянта щодо пред`явлення вимог до неналежного відповідача є помилковими, оскільки відповідно до абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Крім того, висновки щодо суб`єктного складу у даній категорії справ були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 та у постановах: Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №299/2931/17, від 06 грудня 2021 року у справі №554/5912/19-ц, від 29 березня 2023 року у справі №462/8376/20.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної податкової служби в Одеській області Єгорової Ірини Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 29 квітня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк