ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7012/24Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/914/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу №607/7012/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повний текст якого складено 05 липня 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі - відповідач) про стягнення 30016 грн моральної шкоди, завданої протиправним притягненням до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 01.06.2021 працівниками Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно якого 27.05.2021 о 01:20 год під час перевірки було виявлено, що позивач був відсутній за своїм місцем проживання по АДРЕСА_1 і таким чином порушив вимоги п.1 постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020. В подальшому, постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 статті 187 КУпАП. Вказує на те, що працівники поліції без законних підстав склали адмінпротокол, на певний час обмежили позивача у його правах, що змусило його затрачати додаткові сили, час та ресурси для захисту своїх прав, доведення невинуватості. Незаконні дії працівників поліції завдали позивачу моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою та зневазі до нього, внаслідок чого позивач втратив повагу та розуміння з боку колег та сусідів, що призвело до зміни звичного способу життя та нормальних стосунків із знайомими, змусило уникати контактів із ними, хвилюватись та переживати за втрату репутації та майбутнього. Позивач змушений був вживати додаткових заходів та зусиль для відновлення своєї репутації, а також вживати ліки для заспокоєння. Моральні страждання негативно вплинули на стан здоров`я позивача, який є особою з інвалідністю третьої групи. Окрім того, позивач, розраховуючи розмір моральної шкоди у грошовому виразі, вказує на те, що з моменту незаконного притягнення до відповідальності до ухвалення Тернопільським апеляційним судом постанови пройшло 112 днів, а розмір шкоди за кожен день переживань оцінює в 268 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.06.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне встановлення фактичних обставини справи, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021 у справі №607/9871/21 провадження про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.187 КУпАП, відносно нього було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Більше того, як зазначає апелянт, постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 у справі №607/22098/20 про встановлення йому адміністративного нагляду також була скасована ухвалою колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 23.02.2022.

Вказує, що дії працівника поліції щодо складання вказаного незаконного протоколу про адмінправопорушення є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки справа про адмінправопорушення була закрита судом через відсутність складу правопорушення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 26.01.2022 у справі №953/6561/20.

Також зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16ц викладено правовий висновок про те, що на підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Стверджує, що працівники поліції безпричинно, без будь-яких на те законних підстав склали відносно нього протокол про адмінправопорушення за ч.2 ст.187 КУпАП, відібрали пояснення, що певний час обмежувало його в правах (в тому числі і в праві пересування). Це змушувало його затрачати додаткові сили, час та ресурси для захисту своїх законних прав для доведення невинуватості.

Вказує, що з моменту його незаконного притягнення до відповідальності до моменту прийняття кінцевого рішення судами у справі пройшло 112 днів, протягом яких він постійно відчував тривогу, невпевненість, витрачав час на те, щоб слідкувати за перебігом розгляду справи. Розраховуючи моральну шкоду, яку він просить стягнути із відповідача, виходить із того, що кожен день очікування на законне та справедливе рішення у справі він терпів негативні явища, незручності, що спричинило йому моральну шкоду в розмірі, еквівалентному 268 грн за кожен день переживань, обґрунтованих очікувань на справедливе рішення у справі.

Таким чином оцінює спричинену моральну шкоду в розмірі 30016 грн, яку, відповідно до висновків, зроблених Верховним Судом, слід стягнути з Держави Україна в особі заподіювача шкоди Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить постановити окрему ухвалу відносно судді Стельмащука П.Я. , який ухвалив оскаржуване рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив про преюдиційність фактів, які встановлені у постанові апеляційного суду про те, що у судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнав та пояснив суду, що не відкривав двері працівнику поліції, оскільки це була нічна пора доби і він дзвінка в двері не чув.

Також вказує, що позивач, посилаючись на те, що незаконні дії працівників поліції завдали йому моральну шкоду, не надав жодного доказу на підтвердження цих тверджень.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 у справі 607/22098/20 частково задоволено подання начальника Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області про встановлення адміністративного нагляду та встановлено ОСОБА_2 адміністративний нагляд терміном на 12 місяців, застосувавши наступні обмеження:

- заборона виходу з дому (квартири) по місцю проживання (реєстрації) в період з 22:00 год до 06:00 год ранку наступного дня;

- реєструватись 2 рази в місяць 1-ий, 3-ій четвер місяця, з 19:00 год до 20:00 год в службовому кабінеті офіцера поліції.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2021 у справі 607/9871/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн.

Згідно із даною постановою суду, 27.05.2021 о 01:20 год під час перевірки працівниками поліції ОСОБА_2 , який перебуває під дією Закону України «Про адміністративний нагляд», він був відсутній по місцю свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , таким чином своїми діями порушив вимоги п.1 постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 про встановлення адміністративного нагляду відносно останнього, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 статті 187 КУпАП. Щодо цього працівниками Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області 01.06.2021 відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021 постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2021 скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КУпАП.

У постанові апеляційного суду, зокрема, вказано про те, що у судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнав та пояснив суду, що не відкривав двері працівнику поліції, оскільки це була нічна пора доби і він дзвінка в двері не чув. В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 зазначив, що оскільки щодо нього відповідно до постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 встановлено адміністративний нагляд терміном на 12 місяців із забороною виходу з дому (квартири) по місцю проживання (реєстрації) в період з 22:00 год до 06:00 год ранку наступного дня, то в цей день, як і в будь-який інший, він перебував вдома за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 30.06.2022 позивач є особою з інвалідністю третьої групи, загальне захворювання.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог, а також з преюдиційності обставин, викладених у постанові Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021, у якій зазначено, що ОСОБА_2 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення суду про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не надав жодної оцінки тому факту, що постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 у справі 607/22098/20, якою частково задоволено подання начальника Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області про встановлення ОСОБА_2 адміністративного нагляду, була скасована ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 23.02.2022 та направлена в суд першої інстанції на новий розгляд, в ході якого, в подальшому ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 03.05.2022 у задоволенні подання начальника Тернопільського РУ поліції ГУНП України в Тернопільській області Осадця С.М. про встановлення адміністративного нагляду стосовно ОСОБА_2 - відмовлено.

Слід зазначити, що відповідач, подаючи до суду першої інстанції відзив на позов, долучив до нього лише постанову Тернопільського міськрайонного суду від 17.12.2020 у справі №607/22098/20, якою встановлено відносно ОСОБА_2 адміністративний нагляд, не долучивши та не вказавши при цьому на те, що вказане рішення суду було скасоване, а в подальшому ухвалено нове, яким у задоволенні подання начальника Тернопільського РУ поліції ГУНП України в Тернопільській області про встановлення адміннагляду щодо ОСОБА_2 - відмовлено.

Разом з тим, позивачем, заперечуючи проти відзиву на позов, було долучено до матеріалів справи копію ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 03.05.2022, якою у задоволенні подання начальника Тернопільського РУ поліції ГУНП України в Тернопільській області Осадця С.М. про встановлення адміністративного нагляду стосовно ОСОБА_2 відмовлено, однак дана ухвала залишилась поза увагою суду першої інстанції, залишивши при цьому встановленою лише ту обставину, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.12.2020 у справі 607/22098/20 ОСОБА_2 встановлено адміністративний нагляд, на підставі якого правоохоронними органами було винесено протокол про порушення ОСОБА_2 адміннагляду.

Тобто, з наведеного вбачається, що ОСОБА_2 було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил адміністративного нагляду, оскільки підставою цього було рішення суду про встановлення адміннагляду, яке було скасоване, а в подальшому і зовсім відмовлено у задоволенні подання про встановлення ОСОБА_2 адміннагляду.

Так, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та Протоколах до неї. Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в національному праві. Зокрема, з огляду на статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Крім того, відповідно до статті 2 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» та статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною.

Відповідно до доктрини з умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили. У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид цієї доктрини та вказав, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не було б отримано, якби не було отримано перших.

На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

З огляду на зазначені вище встановлені апеляційним судом обставини, а також із врахуванням практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо необхідності у даному випадку застосовувати преюдицію щодо встановлених у рішенні суду обставин.

Також, слід зазначити, що, згідно вимог ст.62 Конституції України та передбаченого у ній принципу презумпції невинуватості обвинувачення особи не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У п.1 ст.11 Загальної декларації прав людини, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, у принципі 36 Зводу принципів захисту всіх осіб, у ст.62 Конституції України закріплено одне з найважливіших положень демократичної, правової держави - презумпцію невинуватості, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення; обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Варто зазначити, що сам факт визнання особою вини у адміністративному порушенні не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 08.07.2020 у справі № 177/525/17.

Крім того, колегія суддів не погоджується з твердження суду першої інстанції про необхідність застосування у цій справі ч.4 ст.1176 ЦК України, оскільки у ній йдеться про відсутність права на відшкодування шкоди саме за самообмову, яка сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, і у даній частині статті перелік підстав є чітким, а посилання на адміністративне стягнення у вигляді штрафу у ній відсутнє.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи суду про ретранслювання наведеної вище частини статті на частину 7, згідно з якою Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом, в якому, як зазначив місцевий суд, йдеться, також, про накладення штрафу, оскільки ч.4 ст.1176 ЦК України є самостійною вимогою, в той час як частина 7 цієї статті передбачає порядок відшкодування такої шкоди.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, враховуючи при цьому зазначену вище практику ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та помилково застосував норми матеріального права, які не підлягали до застосування у даному випадку, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

У статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

У пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

У зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як було встановлено вище, постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.09.2021 постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2021 скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КУпАП.

З урахуванням обставин справи, глибини та тривалості моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, із врахуванням практики Верховного Суду, зокрема й постанови від 12.06.2024 у справі № 757/3332/23 з подібними правовідносинами, колегія суддів вважає, що моральна шкода має бути відшкодована позивачу в розмірі 3000.00 грн. Такий розмір шкоди є пропорційним і достатнім для компенсації позивачу спричинених негативних наслідків морального характеру.

Отже, моральна шкода, завдана діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, має бути стягнута на корить позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з держави Україна в користь позивача моральну шкоду в сумі 3000.00 гривень.

Судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений, слід віднести на рахунок держави.

Що стосується клопотання скаржника про постановлення відносно судді Стельмащука П.Я. окремої ухвали, то колегія суддів вважає за необхідне залишити дане клопотання без задоволення.

Згідно з частиною 10 статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

В даному випадку судом апеляційної інстанції встановлено неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваного рішення суду, які були усунуті даною постановою апеляційного суду, однак такі порушення на думку суду не містять складу правопорушення судом та не можуть бути визнані умисними, відтак підстав для постановлення окремої ухвали суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовільнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 3000.00 (три тисячі) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді