ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/23797/20-ц

провадження № 61-2021св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів, (вкладів, процентів та штрафних санкцій).

Позов обґрунтований тим, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD000. На виконання цього договору відкрито рахунок № НОМЕР_1, внесено 284 165,73 грн.

Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунок позивачки безпідставно заблоковано, нарахування відсотків припинено.

З метою розблокування рахунку та поновлення обслуговування ОСОБА_1 неодноразово зверталася до банку.

У серпні 2014 року вона звернулася до банку з претензією від 18 серпня 2014 року, в якій просила банк розірвати договір. Водночас доступу до належних їй коштів не отримала.

Відповідно до виписки від 18 жовтня 2014 року (надана банком в електронному вигляді) на рахунку № НОМЕР_1 перебували кошти у розмірі 300 377,83 грн.

19 травня 2020 року в банку отримано заяву ОСОБА_1 від 01 березня 2020 року про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD000 від 20 листопада 2013 року та видання вкладу і відсотків.

Також у заяві від 01 березня 2020 року ОСОБА_1 просила банк видати їй залишки коштів з її рахунків: № НОМЕР_2 (залишок 2,90 грн); № НОМЕР_3 (залишок 0,89 грн); № НОМЕР_4 (залишок 0,07 грн); № НОМЕР_5 (залишок 28,06 грн) та № НОМЕР_6 (залишок 3 801, 27 грн).

Просила розірвати депозитний договір від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000 та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь за договором від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000: 284 165,73 грн - сума вкладу; 19 212,10 грн - нараховані, але незняті відсотки; 301 363,60 грн - ненараховані відсотки з 21 березня 2014 року до 04 червня 2020 року; 326,99 грн - 3 % річних за період з 22 травня 2020 року до 04 червня 2020 року; 253 991,40 грн - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 22 травня 2020 року до 04 червня 2020 року.

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь: 2,90 грн (залишок коштів за рахунком № НОМЕР_2 ; 0,89 грн (залишок коштів за рахунком № НОМЕР_3 ), 0,07 грн (залишок коштів за рахунком № НОМЕР_4 ; 28), 0,06 грн (залишок коштів за рахунком № НОМЕР_5 ), 3 801,27 грн (залишок коштів за рахунком № НОМЕР_6 ).

Згідно із заявою про збільшення позовних вимог від 07 липня 2022 року збільшила період нарахування відсотків - просила стягнути 402 082,83 грн ненарахованих відсотків за період з 21 березня 2014 року до 14 липня 2022 року; 65 373,69 грн - 3 % річних за період з 15 листопада 2014 року до 14 липня 2022 року; 537 158,48 грн - інфляційних втрат за період з 15 листопада 2014 року до 14 липня 2022 року; 4 613 179,48 грн - пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04 червня 2019 року до 04 червня 2020 року (база нарахування пені - обсяг процентів за вкладом).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000: 284 165,73 грн - суми вкладу; 19 212,10 грн - нарахованих, але незнятих відсотків, 30 925,62 грн - відсотків за вкладом, 17 994,08 грн - 3 % річних, 94 368,22 грн - інфляційних втрат.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : 2,90 грн (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_7 ); 0,89 грн (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_8 ); 0,07 грн (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_9 ) та 28,06 грн (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_10 ).

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що 19 травня 2020 року відповідач отримав заяву позивачки про розірвання договору. Істотним порушенням є припинення з березня 2014 року нарахування та виплати позивачці відсотків за депозитами.

Суди не взяли до уваги доводи відповідача, що договір є розірваним з моменту звернення позивачки до банку із заявою у 2014 році, оскільки заява не відповідає вимогам, встановленим для її оформлення, Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта до банку має бути підписаний цією особою, та її підпис - засвідчений підписом керівника банку або нотаріально.

Отже, відсотки за вкладом підлягають стягненню за період з 20 листопада 2013 року до 04 червня 2020 року.

Оскільки банк на першу вимогу вкладника суму депозиту з відсотками не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користувався коштами позивачки протягом вказаного періоду, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» суди вважали безпідставними, оскільки відповідач не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника.

Суди задовольнили вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки залишків коштів на рахунках у частині, підтвердженій доказами, наданими відповідачем.

Оскільки позивачка звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договорів банківського вкладу (депозиту), то договір банківського вкладу є розірваним з цього моменту, тому позовна вимога про розірвання договору задоволенню не підлягає.

Відмовивши у стягненні пені, суди врахували висновки Великої Палати Верховного суду, наведені у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №320/515/17, щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами після розірвання договору банківського вкладу та відповідно відсутності підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати розірвання договору банківського вкладу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2024 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду через «Електронний суд» із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року, просило їх скасувати в частині задоволення позову, в цій частині в позові відмовити.

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не застосували правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18, від 13 липня 2022 року у справі № 757/15700/16, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 14 грудня 2021 року у справі № 757/51306/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17.

АТ КБ «ПриватБанк» перевів борг за депозитом на ТОВ ФК «Фінілон» та не є належним відповідачем у справі.

Договір про переведення боргу між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ ФК «Фінілон» не є нікчемним.

Суди неправомірно задовольнили вимогу про розірвання договору депозитного вкладу, оскільки він є розірваним з моменту отримання банком вимоги позивачки про розірвання та повернення вкладу.

Проценти на вклад нараховуються лише на період дії договору вкладу та після припинення договору не нараховуються, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.

Позивачка депозитний договір достроково розірвала на підставі письмової заяви, тому з цього моменту немає підстав для нарахування відсотків на вклад відповідно до статей 1061, 1070 ЦК України.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивований тим, що вона не надавала банку згоди на переведення боргу будь-якій особі, зокрема ТОВ ФК «Фінілон».

Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», він не підписував, вони не є складовою частиною депозитного договору.

Депозитний договір не розірваний у встановленому законом порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи. Відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «Приватбанк» про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 листопада 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD000. На виконання цього договору відкрито рахунок № НОМЕР_1 та внесено 284 165,73 грн.

Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунок позивачки було заблоковано, нарахування відсотків припинено.

Відповідно до виписки від 18 жовтня 2014 року (надана банком в електронному вигляді) на рахунку № НОМЕР_1 перебували кошти у розмірі 300 377,83 грн.

19 травня 2020 року банк отримав заяву ОСОБА_1 від 01 березня 2020 року про розірвання депозитного договору від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000 та видання вкладу і відсотків.

У заяві від 01 березня 2020 року ОСОБА_1 просила банк видати їй залишки коштів з її рахунків: № НОМЕР_2 (залишок 2,90 грн); № НОМЕР_3 (залишок 0,89 грн); № НОМЕР_4 (залишок 0,07 грн); № НОМЕР_5 (залишок 28,06 грн) та № НОМЕР_6 (залишок 3 801,27 грн).

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Касаційна скарга не містить доводів в частині задоволення вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки за договором від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000: суми вкладу, нарахованих, але незнятих відсотків, 3 % річних, інфляційних втрат; стягнення залишків коштів на рахунках: № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 ; № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , тому в цій частині рішення судів не переглядаються.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі

АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі посилалось на те, що не є належним відповідачем у справі, оскільки за мовчазної згоди вкладника перевів борг за депозитом на ТОВ ФК «Фінілон», а договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не є нікчемним.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до статті 520 ЦК України не надала згоди на переведення боргу за договором депозитного вкладу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладника банку не створює правових наслідків для позивачки.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги в частині належності відповідача, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, викладено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 викладено висновок, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 зазначено, що нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Суди у справі, що переглядається, не посилались на нікчемність угоди про переведення боргу, а керувались тим, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує на те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто переведення боргу не відбулося.

Висновки, сформульовані Верховним Судом у справах № 321/1260/19, № 530/1995/18, узгоджуються з висновками судів у справі, що переглядається.

Загальні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, щодо форми вираження волі сторони до вчинення правочину та обов`язковості договору не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій.

Отже, суди дійшли правильних висновків, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Щодо доводів касаційної скарги в частині незаконності вимоги про розірвання договору депозитного вкладу, Верховний Суд зазначає, що суди відмовили в позові в частині вимоги позивачки про розірвання договору депозитного вкладу, тому суд касаційної інстанції не перевіряє питання застосування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19, від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18, від 13 липня 2022 року у справі № 757/15700/16, на які посилається заявник в обґрунтування цих доводів.

Щодо доводів банку про стягнення процентів за вкладом

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що проценти на вклад нараховуються лише на період дії договору вкладу та після припинення договору не нараховуються, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17. Позивачка депозитний договір достроково розірвала на підставі письмової заяви, отже, з цього моменту немає підстав для нарахування відсотків за вкладом.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, провадження № 61-11520св20, зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133цс20, дійшла висновку, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що під час вирішення цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У справі, що переглядається, встановлено, що у 2014 році у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим, де були укладені договори, позивачці заблоковано депозитний рахунок і нарахування відсотків припинено.

Суди встановили, що з березня 2014 року припинено нарахування та виплату позивачці відсотків за вкладом.

18 серпня 2014 року позивачка звернулась до відповідача з претензією, у якій просила надати їй можливість розірвати договір банківського вкладу у працюючому відділенні банку за межами АР Крим, на що їй повідомлено, що роботу відділень банку на території АР Крим призупинено.

12 листопада 2014 року вона вперше звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків.

Згідно з відміткою на заяві банк отримав її 12 листопада 2014 року.

Відповідно до змісту депозитного договору у вкладника та банку є право на дострокове розірвання договору шляхом повідомлення за два банківських дні до дня розірвання договору (т. 1, а. с. 9).

З огляду на викладене договірні правовідносини між сторонами припинились, тому з 15 листопада 2014 року (через два банківські дні з дня вимоги) відсотки за користування депозитними коштами не можуть нараховуватись.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій в частині стягнення з банку відсотків за користування депозитними коштами в період з 15 листопада 2014 року до 04 червня 2020 року є помилковими.

Водночас суди правильно розрахували розмір заборгованості щодо сплати відсотків за користування депозитом за період з 20 листопада 2013 року до 14 листопада 2014 року - за ставкою 8,5 % річних.

Розрахунок за період з 20 листопада 2013 року до 14 листопада 2014 року (нараховуються проценти за ставкою « По запитання» - 8,5 % річних): розмір вкладу - 284 165,73 грн, процентна ставка - 8,5 %, отже, сума відсотків за користування депозитом - 284 165,73 грн х 8,5% х 360 днів / 365 днів = 23 823,20 грн.

Тому суди помилково стягнули з АТ КБ «Приватбанк» відсотки за користування вкладом після розірвання договору за ініціативою вкладника, тобто з 15 листопада 2014 року.

Оскільки доводи касаційної скарги банку стосуються незгоди зі стягненням відсотків за користування вкладом за період з 15 листопада 2014 року, то Верховний Суд керується тим, що підлягають стягненню лише відсотки за користування вкладом за період з 20 листопада 2013 року до 14 листопада 2014 року.

Верховний Суд зауважує, що суди визначили окремий розрахунок про стягнення відсотків за користування вкладом до подання вимоги та після її пред`явлення.

Розрахунок за період з 15 листопада 2014 року до 03 травня 2017 року (901 день) (нараховуються проценти за ставкою «До запитання» - 0,01 % річних): розмір вкладу - 284 165,73 грн, процентна ставка - 1 %, отже, сума відсотків за користування депозитом - 284 165,73 грн х 1 % х 901 день / 365 днів = 7 014,61 грн.

Розрахунок за період з 04 травня 2017 року до 04 червня 2020 року (1 128 днів) (нараховуються проценти за ставкою «До запитання» - 0,01 % річних: розмір вкладу - 284 165,73 грн, процентна ставка - 0,01 %, отже, сума відсотків за користування депозитом -284 165, 73 грн х 0,01 % х 1128 днів / 365 днів = = 87,81 грн.

Загальний розмір стягнених судовими рішеннями відсотків за депозитним вкладом за три періоди становить 30 925,62 грн.

З огляду на вказане судові рішення в частині стягнення відсотків за користування вкладом за період з 15 листопада 2014 року до 04 червня 2020 року у розмірі 7 102,42 грн підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові в цій частині.

Щодо клопотання банку про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частинами четвертою, п?ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і таке передання необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до статті 403 ЦПК України клопотання має містити обґрунтування необхідності передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У клопотанні банкпосилається на існування виключної правової проблеми та необхідності забезпечення розвитку права щодо питання, чи є письмовий договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений за можливої відсутності згоди кредитора (кредиторів)між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «Фінілон», нікчемним на підставі статей 228, 520,654, 1059 ЦК України або оспорюваним.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалах від 13 липня 2021 року у справі № 442/4240/14-ц, провадження № 14-103цс21, від 14 вересня 2021 року у справі № 757/7499/17-ц, провадження № 14-88цс21, від 28 вересня 2021 року у справі № 308/10255/17, провадження № 14-132цс21, від 13 квітня 2023 року у справа № 211/4347/15-ц, провадження № 14-26цс23, та інших сформулювала критерії визначення наявності виключності правової проблеми у справі, яка може бути передана їй на розгляд, з підстав передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми вказують такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Європейський суд з прав людини пов`язує дотримання принципу правової визначеності із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Під час визначення того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запровадженій і, якщо так, то чи були вони ефективні.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19, провадження № 61-11582сво21, уже виклала висновки в аналогічних справах щодо питання нікчемності договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, який укладений між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «Фінілон», зокрема виснувала, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує на те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

З огляду на вказане Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не вказують про наявність виключної правової проблеми, необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій помилково витлумачили норми статті 1061 ЦПК України та задовольнили позов у частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» відсотків за користування вкладом після розірвання договору (з 15 листопада 2014 року), тому Верховний Суд у межах доводів касаційної скарги банку скасовує судові рішення в цій частині та відмовляє в позові. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення відсотків за депозитним договором від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000 за період з 15 листопада 2014 року до 04 червня 2020 року у розмірі 7 102,42 грн скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,у частині стягнення відсотків за депозитним договором від 20 листопада 2013 року № SAMDNWFD000 за період з 15 листопада 2014 року до 04 червня 2020 року у розмірі 7 102,42 грн відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 рокута постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенка

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк