П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м. Київ

Справа №376/2172/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/3850/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретарів Бевзи А.М. , Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на рішення Сквирського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Коваленка О.М., 05 квітня 2023 року в м. Сквира, у справі за позовом ОСОБА_3 до Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області про стягнення моральної та майнової шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених розрахунків просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду на свою користь: кошти в розмірі 78814,00 грн, як відшкодування втрачених доходів; кошти в розмірі 247000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 грудня 2014 року старшим прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України у кримінальному провадженні внесеного 21 листопада 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000240, яке вручене позивачу поштою 23 грудня 2014 року. 03 березня 2018 року прокурор військової прокуратури Житомирського гарнізону Молот Д.А. постановою у кримінальному провадженні №0000087 від 26 квітня 2016 року кримінальне провадження закрив за п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення. Постанова про закриття кримінального провадження була надіслана поштою позивачу лише 11 березня 2019 року.

Позивач зазначає, що в результаті незаконних дій органів досудового слідства він перебував під слідством повні 3 роки і 2 місяці (з 17 грудня 2014 року по 03 березня 2018 року ), тобто 38 місяців, а тому має право на відшкодування шкоди, а саме внаслідок тривалого досудового слідства не отримував доходи, сума яких становить 78814,00 грн.

Позивач зазначає, що у період з 18 серпня 2014 року по 04 травня 2016 року перебував у списках військової частини - польова пошта НОМЕР_1 . Грошове забезпечення отримував тільки у вересні і жовтні 2014 року, тобто два неповні місяці.

Оскільки у позивача не було доходів за останні повні два місяці, то він провів розрахунок виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за весь період досудового слідства у справі. Всього розмір втраченого заробітку за підрахунками позивача становить 78814,00 грн.

Позивач вважає недоцільним проводити розрахунок за 2 дні березня 2018 року.

Внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдані моральні втрати, які призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди з урахуванням уточнень, у розмірі 247000,00 грн виходячи із мінімального розміру,тобто мінімальної заробітної плати установленої Законом України «Про державний бюджет України» на 2022 рік у розмірі 6500,00 грн х 38 місяців.

Ухвалою суду від 23 березня 2021 року за клопотанням представника позивача був замінений відповідач «Військова прокуратура Житомирського гарнізону Центрального регіону України» на «Житомирську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері».

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 до Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області про стягнення моральної та майнової шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 , кошти в розмірі 254600,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10350,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів про те, що після звільнення зі служби він не міг працевлаштуватись, а тому суд вважає вимогу про стягнення коштів в розмірі 78814,00 грн, як відшкодування втрачених доходів необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Однак, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Не погодився із вказаним рішенням суду заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав будь-якої оцінки доводам відповідача про те, що Житомирська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері (до перейменування - військова прокуратура Житомирського гарнізону Центрального регіону України) не є юридичною особою та не може виступати у суді в якості відповідача, у зв`язку з чим рішення Сквирського районного суду Київської області підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди представник вказує на те, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, у вигляді моральних страждань.

Зазначає, що перебуваючи під слідством в якості підозрюваного, права ОСОБА_3 ніяким чином не обмежувались, практично весь час позивач перебував на лікуванні у різних медичних закладах, надаючи органу досудового розслідування відповідні медичні документи, запобіжний захід до нього не обирався, відсторонення від посади не застосовувалось, накладання арешту на майно не здійснювалось.

Як встановлено в ході досудового розслідування, так і при дослідженні матеріалів судом першої інстанції, наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 04 травня 2016 року №105 солдат ОСОБА_3 звільнений з військової служби, виключений із списків особового складу частини і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1. Підставою звільнення ОСОБА_3 була службова невідповідність, а не притягненням до кримінальної відповідальності.

Крім того, позивачем та його представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів щоб вказували на те, що саме діями або рішеннями посадових осіб військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_3 завдано моральні страждання, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання та за наявності перешкод не міг працевлаштуватись.

Проте, всупереч своїх висновків, суд першої інстанції вказав лише одну підставу щодо неможливості працевлаштуватись та необґрунтовано визнаючи заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди, є посилання позивачем на ту обставину, що розміщенням інформації на веб-сайті «Миротворець» про ухилення ним від органів прокуратури і перебуванням у розшуку з 14 листопада 2014 року (згідно матеріалів кримінального провадження правильна дата оголошення ОСОБА_3 у розшук - 25 грудня 2014 року). Однак, позивачем нічим не підтверджено та не доведено в суді, що вказана інформація на веб-сайті «Миротворець» розміщена саме посадовими особами військової прокуратури Житомирського гарнізону, а судом необгрунтовано визнано вказані докази належними та допустимими.

Таким чином, суд першої інстанції в процесі розгляду справи № 376/2172/19 допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права та, як наслідок, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення суду суперечить засадам розумності, виваженості та справедливості.

Щодо витрат на правову допомогу, представник вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що позовна заява, підготовлена адвокатом Химчуком В.Л. в інтересах ОСОБА_3 , подана до неналежного відповідача, матеріальна шкода ОСОБА_3 взагалі не заподіяна. Також судом не враховано те, що адвокатом Химчуком В.Л. надмірно зазначені в описі робіт витрати часу щодо вивчення матеріалів справи, які сформовані в одному томі. Крім того, судом не належним чином враховано той факт, що адвокат позивача брав участь лише у двох судових засіданнях, один з яких тривав лише 10 хв, а інший всього 2 хв. Також, заявляючи клопотання про відвід судді Клочка В.М. , адвокат Химчук В.Л. не надав суду обґрунтованих доказів та свідомо затягував процес розгляду справи № 376/217/19 в суді.

Крім того, в оскарженому рішенні суду першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу не співмірний зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, а розмір вартості робіт адвоката (гонорар), що зазначений у договорі, не відповідає та є завищеним.

Також, ані позивачем, ані представником позивача не надано до суду належних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що Житомирська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону бере участь у розгляді справи як відповідач, діяннями якого заподіяно шкоду.

Також вказує на те, що суд першої інстанції визначив йому мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Доказом заподіяння моральної шкоди є постанова прокурора про закриття кримінального провадження.

Зазначає, що надання правових послуг адвокатом не обмежується участю у судових засіданнях. Також до уваги має прийматись і тривалість розгляду справи, яка розглядалась 3 роки та 8 місяців. Таким чином, розмір витрат на правову допомогу є обгрунтованим.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача Мамедов Р.Г. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно з даними військового квитка позивач ОСОБА_3 18 серпня 2014 року було призваний на військову службу під час мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію «від 21 липня 2014 року №607/2014» /т.1 а.с.14-18/.

З витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 04 травня 2016 року №105 вбачається, що солдат ОСОБА_3 , звільнений наказом командира НОМЕР_3 окремої гвардійської механізованої бригади від 05 травня 2016 року №45-рс з військової служби виключений із списків особового складу частини і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Щомісячна основна відпустка за 2016 рік не надавалась, грошова допомога на оздоровлення за 2016 рік не виплачена, премія не виплачена, щомісячна надбавка, додаткова винагорода - не виплачувалась /т.1 а. с. 98/.

17 грудня 2014 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України у кримінальному провадженні внесеного 21 листопада 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000240 /т.1 а.с.19-23/.

В ході кримінального провадження ОСОБА_3 мав захисника та приймав активну участь, що вбачається з процесуальних рішень винесених прокуратурою /т.1 а.с.27-81/.

03 березня 2018 року прокурор військової прокуратури Житомирського гарнізону Молот Д.А. постановою у кримінальному провадженні №0000087 від 26 квітня 2016 року кримінальне провадження закрив за п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення /т.1 а.с.83-85/. Постанова про закриття кримінального провадження була надіслана поштою ОСОБА_3 , згідно з супровідним лисом 26 лютого 2019 року /т.1 а.с.82/.

Однак з 16 червня 2015 року і звернення до суду з позовом, позивач був внесений до списків бази даних «Миротворець», як особа, що ухиляється від органів прокуратури і перебуває у розшуку з 14 листопада 2014 року /т.1 а.с. 101-108/.

Позивач звертався до органів прокуратуру з вимогами про здійснення йому відшкодування шкоди, проте вказані вимоги залишились без задоволення /т.1 а.с.86-97/.

Судом першої інстанції задоволені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, і в цій частині рішення суду оскаржує заступник прокурора. В іншій частині заявлені позовні вимоги залишені без задоволення, і в цій частині рішення суду не оскаржується.

В силу положень ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

В порядку ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетентності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешті на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

В порядку п. 5 ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 5 ст.4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахування обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

За змістом ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Конституційний Суд України у рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує: в Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (стаття 56 Конституції України). Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. … держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу.

Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 (п.95) викладено наступну позицію:

«Велика Палата Верховного Суду нагадує, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсацій), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.»

Обов`язок держави відшкодовувати шкоду, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконного прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів , боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської служби України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. Виконання судових рішень покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2022 року у справі №526/17656/16, від 30 квітня 2020 року у справі №804/2076/17, від 17 листопада 2021 року у справі № 120/4766/21-а.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 вказала на те, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, як і не встановлювала відповідна норма у редакції ГПК України, чинній до 15 грудня 2017 року, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач перебував під слідством в період часу з 23 грудня 2014 року по 03 березня 2018 року, кримінальне провадження було закрито за п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення 03 березня 2018 року. При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що він не дає оцінку правомірності чи неправомірності зупинення та відновлення проваджень у справах, виділення матеріалів із справи та об`єднань проваджень, оскільки вказане не впливає на розмір відшкодування.

Суд правильно критично оцінює позицію відповідача про те, що Житомирська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері не є юридичною особою та не може виступати у суді в якості відповідача, оскільки відповідачем у справі фактично виступає Держава, а спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону бере участь у розгляді справи як особа, діяннями якої заподіяно шкоду.

Позивачем заявлено позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди та на обґрунтування заявленої вимоги позивач вказує на порушення його нормальних життєвих зав`язків: більше трьох років інформація про нього була поміщена до бази даних МВС України як про особу, яку 17 грудня 2014 року Військовою прокуратурою повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України та були відсутні відомості про результати судового розгляду; інформація про те, що ОСОБА_3 ухиляється від органів прокуратури і перебуває у розшуку з 14 листопада 2014 року, 16 червня 2015 року була розміщена на веб-сайті «Миротворець» і існувала на день подання позову. Така негативна інформація про нього була перешкодою для працевлаштування.

Наведені обставини доводять наявність спричинення позивачу моральної шкоди, а саме завдання йому моральних страждань внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебував під судом і слідством.

Суд, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Позивач перебував під слідством 38 місяців 10 днів.

Матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в рамках кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, відсутні дані про зміну в сторону погіршення стану здоров`я позивача, наявність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України в 2023 році», розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2023 року складає у місячному розмірі - 6700,00 грн. За відсутності доведення особливих змін у житті позивача визначення розміру моральної шкоди виходячи з мінімального розміру заробітної плати є обґрунтованим, розумним і справедливим.

Позивач у позові при розрахунках відшкодування шкоди просив не враховувати дні перебування під слідством у грудні 2014 та березні 2018 року. І суд, діючи в межах принципу диспозитивності, вірно визначив розмір відшкодування за 38 повних місяців, який становить - 254600,00 грн (мінімальна заробітна плата * кількість місяців).

Суд вірно вказав на те, що виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України, за рахунок коштів державного бюджету.

Однак, судом не враховано, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, положення чинного законодавства не встановлюють, як і не встановлює відповідна норма ЦПК України, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов'язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

А тому формулювання судом першої інстанції резолютивної частини, як стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку є помилковим, оскільки Державна казначейська служба є юридичною особою і відповідає лише за виконання своїх зобов`язань, не відповідає за зобов`язаннями інших юридичних та фізичних осіб (ст. 96 ЦК України), в тому числі, не відповідає за дії/бездіяльність інших органів державної влади, з якими позивач має встановлені цивільно-правові відносини.

Виходячи вже з усталеної судової практики, достатнім є зазначення в резолютивній частині судового рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача суми грошових коштів в розмірі 254600,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладення резолютивної частини рішення суду в редакції апеляційного суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо витрат на правову допомогу апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з вимогами п.п. 1,2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, суд виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazziv. Italy), № 34884/97).

З матеріалів цієї справи вбачається участь представника позивача - адвоката Химчук В.Л. в ході розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 17 липня 2019 року, ордером серії КС № 263273 від 17 липня 2019 року та судовими процесуальними документами /т.1 а.с.11, т.2 а.с. 125-128/.

Згідно п.п. 1,2 Договору сторони погодили, що правнича допомога складається з таких послуг: представництво клієнта та участь у суді першої інстанції, складання, підписання та подання до відповідного суду всіх документів правового характеру, зокрема заяв, позовних заяв, клопотань, заперечень та всіх інших документів, необхідних для виконання цього договору.

В пункті 3, підпункту 3.2 Договору про надання правничої допомоги від 17 липня 2019 року сторонами погоджено, що для цілей визначення вартості фактично відпрацьованого часу за договором, вартість роботи адвоката становить - 900,00 грн за 1 годину.

Представником позивача наданий детальний акт про надану професійну правничу допомогу від 09 липня 2021 року, із якого вбачається, що адвокатом надані такі послуги позивачу: 1) проведений аналіз діючого законодавства, що регулює питання стягнення з Держави Україна коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої неправомірними діями органами досудового слідства, ознайомлення з судовою практикою; 2) складено позовну заяву ,підписано її та подано до Сквирського районного суду; 3) складено клопотання про долучення до матеріалів справи документів; 4) складено заяву до суду про спростування аргументів третьої особи; 5) складено відповідь на відзив; 5) представник приймав участь у судових засідання 05.11.19 -15:19:17 -15:31:36 ПСЗ від 05.11.2019 (всього 10 хв.); 19.02.20 12:43:19-12:46:02 ПСЗ від 19.02.20 (всього 2 хв.) ; 6) ознайомився з матеріалами цивільної справи у суді, підготувався до судового засідання, у т.ч. і до судових дебатів. Всього затрати часу адвоката склали :11 годин 32 хвилин /т.2 а.с. 206-209/.

Договором від 17 липня 2019 року передбачено, що година послуг адвоката визначена у розмірі 900,00 грн, що становить 15 грн за 1 хв. (900:60). Отже, надані адвокатом послуги визначені у розмірі: 10350,00 грн за 690 хв. роботи.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що виходячи із тривалості зайнятості адвоката під час підготовки позовної заяви, участь у судових засіданнях, заявлених клопотань, складності справи, ціни позову та задоволених позовних вимог, витрати на оплату послуг адвоката є фактичними і неминучими, а тому підлягають компенсації. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, оскільки участь адвоката не обмежується участю в судовому засіданні, а передбачає ще і ґрунтовну підготовку процесуальних документів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди позивача з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів. В переважній більшості рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи.

Разом з цим, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, про наявність підстав для зміни рішення суду, в частині визначення особи з якої підлягає стягненню на користь позивача сума моральної шкоди та компенсація судових витрат, а саме замість «Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку» слід визначити про стягнення з Державного бюджету України. У зв`язку з цим резолютивну частину рішення суду слід викласти в іншій редакції. Вказане є порушенням норм матеріального та процесуального права, про що вказувала особа, яка звернулась з апеляційною скаргою, а тому апеляційна скарга вважається такою, що підлягає до задоволення частково.

Однак враховуючи, що по суті спору доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження і розмір задоволених позовних вимог залишився незмінним, апеляційний суд керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, не вбачає підстав для компенсації особі, яка подала апеляційну скаргу судових витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 квітня 2023 року - змінити, у зв`язку з чим викласти резолютивну частину рішення суду в наступній редакції:

Позов ОСОБА_3 до Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області про стягнення моральної та майнової шкоди шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 254600,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10350,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 23 квітня 2024 року.