КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №372/4849/23 Головуючий у 1 інстанції: Сташків Т.Г.

Провадження №22-ц/824/7354/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

23 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Василенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Виконавчий комітет Української міської ради, Обухівський відділ управління державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, Улшанівська сільська рада, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Просила встановити факт її постійного проживання станом на 20 серпня 1991 року на території України, а саме в с. Кам?янка Славутського району Хмельницької області.

Подана заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області, де була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а з 21 грудня 1992 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За поясненнями заявника, остання навчалася у школі в с. Цвітоха, Славутського району Хмельницької області, потім працювала в м. Славуті на фарфоровому заводі. 07 вересня 2012 року ОСОБА_1 одружилася та народила двох дітей.

У той же час, із 2010 року заявник фактично проживає без реєстрації у АДРЕСА_2 . Разом із цим, у заявника відсутній оформлений паспорт громадянина Україна, хоча станом на 24 серпня 1991 року остання проживала на території України, а саме в с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області.

Відповідно до повідомлення Обухівського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорта громадянина України замість втраченого у зв`язку з недостатністю документів, що підтверджують належність до громадянства України, та рекомендовано звернутися до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що подані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України в с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області, є недоведеними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням, 24 січня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано, не взявши до уваги ніким неоспорювані та фактично визнані пояснення заявника та письмовий доказ - довідку виписку з погосподарської книги про постійне проживання заявника в с. Кам?янка, вважає недоведеним факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Вказує, що у довідці-виписці з погосподарської книги №11.08-15/388 від 05 серпня 2022 року, виданій Улашанівською сільською радою ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована та проживала з народження по ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 , будь-яких доказів, які спростовували б обставини, підтверджені цією довідкою, немає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Апелянт ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області, про що 14.12.1974 року складено відповідний актовий запис № 25, та видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницької області свідоцтво про народження (повторно) 02.08.2012 року серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу від 18.07.2017 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 07.09.2012 реєстратором відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницької області внесено запис щодо реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , номер актового запису 14, дата складання 08.08.1992.

09.10.1997 Славутським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області внесено запис № 183 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Згідно з виданою Цвітоською сільською радою Славутського району Хмельницької області довідкою № 144 від 20.03.2015, ОСОБА_1 зареєстрована в с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області з 21.12.1992.

05.08.2022 Улашанівською сільською радою Шепетівського району Хмельницької області видано довідку № 11.08.-15/388 про те, що згідно з записами погосподарських книг Цвітоської сільської ради Славутського району Хмельницької області за період з 1974 року по 1992 рік ОСОБА_1 , із 30.11.1974 по 02.07.1992 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконавчим комітетом Української міської ради видано довідку про те, що ОСОБА_1 постійно проживає без реєстрації з 2010 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з актом обстеження депутатом Української міської ради Сутковим С.Ю. від 31.08.2022.

Відповідно до довідки № 11.08.-15/388 від 05.08.2022 Улашанівської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області не є беззаперечним доказом проживання ОСОБА_1 на території України у зазначений період постійно, включаючи станом на 24.08.1991.

Довідка № 144 від 20.03.2015 видана Цвітоською сільською радою Славутського району Хмельницької області щодо підтвердження реєстрації ОСОБА_1 у с. Кам`янка Славутського району Хмельницької області з 21.12.1992 року, тобто після визначеного в заяві періоду для встановлення факту, що має юридичне значення, - 24.08.1991 року.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Колегія суддів звертає увагу, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон № 1636-XII)(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006(далі - Порядок № 215/2001) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

З метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів: постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства.

Відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

З метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема, і факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Колегія суддів звертає увагу, що факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.

Для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом № 1636-ХІІ (13 листопада 1991 року);

Для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою.

В судовому засіданні заявниця - ОСОБА_1 підтвердила, що паспорт не отримувала.

В матеріалах справи міститься повідомлення ДМС України від 01.11.2022, де зазначено що позивач зверталась з заявою про оформлення паспорта замість втраченого.

Колегія суддів дійшла висновку, що заявник звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, не надала достатніх доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані позивачем докази, дійшов обґрунтованого висновку, детально проаналізувавши при цьому всі доводи заявника у своєму рішенні.

Доводи апеляційної скарги заявника не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються висновками колегії суддів та на рішення суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко