Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Щепановій І.І.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача-4 - Федорчук Х.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 (відповідач-1), ОСОБА_5 (відповідач-2), Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (відповідач-3), Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (відповідач-4), та з урахуванням зміни предмету позову просили суд:

- визнати недійсною приватизацію 37/100 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та визнати незаконним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житла Солом`янського району міста Києва №28364 від 22 листопада 2002 року;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 22 листопада 2002 року, видане Відділом приватизації житла Солом`янського району міста Києва згідно з розпорядженням №28364 від 22 листопада 2002 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 20.02.1988 року наймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 помер, у зв`язку із чим особовий рахунок на квартиру переоформлено на його дружину - ОСОБА_6 .

Після 2000 року у квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , ії син ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_3 (позивачка), а також їхні діти - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Посилається на те, що в подальшому, у квітні 2002 року ОСОБА_6 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до позивача і її чоловіка та просила змінити умови договору найму житлового приміщення і зобов`язати Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію укласти з нею окремий договір найму на житлову кімнату 15,4 кв. м., за наслідками чого у задоволенні позову відмовлено.

13 серпня 2002 року Апеляційним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким скасовано рішення Солом`янського районного суду від 28 травня 2002 року та постановлено нове, відповідно до якого позовні вимоги задоволені у повному об`ємі.

04 червня 2003 року згідно з ухвалою Верховного суду України зазначене рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 серпня 2002 року скасовано, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2002 року залишено в силі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, наймач квартири, ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що у квітні 2019 року вона звернулась до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» зі зверненням щодо зміни договору найму житлового приміщення після чого дізналась про те, що 37/100 частини трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у власності померлої ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право власності, виданого на підставі розпорядження органу приватизації Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.11.2002 №28364.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 12.10.2021 у справі №760/25506/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2023 року, у позові ОСОБА_3 про скасування вказаного вище свідоцтва, а також державної реєстрації права власності на 37/100 частини квартири за ОСОБА_6 відмовлено у зв`язку із обранням неналежного способу захисту, оскільки позивачкою не заявлено вимогу про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації на підставі якого видано оспорюване свідоцтво про право власності.

Позивачка просить визнати недійсною приватизацію 37/100 частини квартири та визнати незаконним та скасувати розпорядження про приватизацію житла мотивуючи тим, що приватизація частини квартири ОСОБА_6 відбулась без укладення окремого договору найму житлового приміщення та без згоди членів сім`ї, а також на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва, яке в подальшому 04 червня 2003 року скасовано Верховним Судом України.

Вимогу про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло позивач заявляє як похідну, оскільки таке свідоцтво видано на підставі незаконного розпорядження, а тому не може залишатися чинним.

З урахуванням викладеного просила суд позов задовольнити.

01.11.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.11.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у прядку загального позовного провадження.

30.11.2023 відповідачем-1 та відповідачем-2 подано до суду заяви про визнання позову та про розгляд справи за їх відсутності.

04.12.2023 відповідачем-3 подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній проти позовних вимог заперечував. Посилається на те, що розпорядження органу приватизації від 22.11.2002 №28364 про передачу у приватну власність ОСОБА_6 37/100 частин комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_6 були видані відповідно до вимог чинного на момент приватизації законодавства України, рішеннями судів у справі №760/25506/19 підтверджено безпідставність вимог позивачки.

04.12.2023 відповідач-4 також подав до суду відзив в якому заперечив проти позову з тих підстав, що він не є належним відповідачем до таких вимог позивачки.

22.01.2024 представником позивача до суду було подано заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2024, яка була постановлена без виходу суду до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання від 28.02.2024, було прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову та задоволено клопотання про приєднання доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2024 у справі було закрито підготовче засідання та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача-4 просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач-3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 12.10.2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2023, у справі №760/25506/19 відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про скасування свідоцтва про право власності на житло та скасування реєстраційного запису з підстав неналежного способу захисту. При цьому, судами встановлено обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі, а саме.

Встановлено, що відповідно до довідки форми № 3 від 06.04.2002 № 737, виданою ДЕЖ № 910 КП про утриманню житлового господарства Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, станом на 2002 рік в квартирі АДРЕСА_1 , що належала до державного житлового фонду, були прописані 5 осіб: ОСОБА_6 - наймач та члени її сім`ї: син - ОСОБА_8 , ОСОБА_3 - невістка, ОСОБА_5 - онука та ОСОБА_4 - онук.

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 28.05.2002 у справі №2-943-1/02 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація про зміну договору найму залишено без задоволення.

Згідно з рішенням судової колегії цивільної палати Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2002 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28.05.2002 скасовано та ухвалено нове, відповідно до якого позов ОСОБА_6 задоволено; змінено договір найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 , зобов`язано УЖГ Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації м. Києва укласти з ОСОБА_6 окремий договір найму на займану нею кімнату житловою площею 15.4 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

19 листопада 2002 ОСОБА_6 звернулась із заявою до Органу приватизації Солом`янського району м.Києва про передачу їй у власність житлового приміщення розміром 15,4 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , що становить 37/100 частини від загальної площі квартири.

22 листопада 2002 року Відділом приватизації Солом`янського району м. Києва ОСОБА_6 , на підставі розпорядження органу приватизації Солом`янського району м.Києва від 22 листопада 2002 року №28364, видано свідоцтво про право власності на 37/100 частини квартири.

Будь-яких заяв про передачу у власність інших 63/100 частин квартири до Органу приватизації Солом`янського району м.Києва не надходило.

У подальшому, 04 червня 2003 року згідно з Ухвалою Верховного Суду України рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 серпня 2002 року скасовано, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 травня 2002 року залишено в силі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , який був зареєстрований у вищевказаній квартирі, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, наймач квартири, ОСОБА_6 .

Встановлені судами факти, що також знайшли підтвердження в матеріалах даної цивільної справи, суд вважає такими, що не підлягають доведенню.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон № 2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону № 2482-XII є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно з пунктами 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII.

Виходячи з аналізу результатів змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, частини першої статті 17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже і право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї.

Отже, право фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Як встановлено судом, до заяви ОСОБА_6 про передачу їй у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було додано довідку про склад сім`ї до якої включено ОСОБА_6 з відомостями про зайняття нею житлової площі у розмірі 15,4 кв.м., що становить 37/100, а також члена її сім`ї ОСОБА_8 , із зайняттям ним 26,6 кв.м. житлової площі , що становить 63/100.

Відомості про інших осіб, що зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, зокрема про позивачку ОСОБА_3 та її дітей, відповідача-1 та відповідача-2, у довідці, виданій ДЕЖ № 910 КП по утриманню житлового господарства Солом`янського району м.Києва відсутні.

Таким чином, з огляду на те, що при здійсненні приватизації спірної квартири до відповідного органу приватизації не подано письмової згоди всіх повнолітніх мешканців квартири, зокрема ОСОБА_3 , така приватизація є недійсною.

Представник відповідача-3 із посиланням на рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2002 зазначає про те, що на час приватизації ОСОБА_6 37/100 частин квартири, орган приватизації діяв у відповідності до чинного законодавства.

Проте, відповідачем-3 не надано доказів того, що вказане рішення Апеляційного суду м. Києва, що було чинним на момент оспорюваної приватизації, було фактично виконано, а саме, що з померлою ОСОБА_6 на виконання рішення суду укладено окремий договір найму на займану нею кімнату житловою площею 15.4 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.104 ЖК України члени сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 цього Кодексу.

Відповідачем-3 також не надано доказів того, що від інших осіб, що зареєстровані у квартирі та мають право на приватизацію згідно з законом, надійшла згода на укладення окремого договору найму та передачу у власність ОСОБА_6 житлового приміщення розміром 15,4 кв.м., що становить 37/100 частин квартири.

Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 495/2521/16-ц (провадження № 61-6910св20) зазначено, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 відбулося на підставі скасованого рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року, а тому ОСОБА_2 неправомірно оформила своє право власності з огляду на обставини, що свідчать про недійсність приватизації].

У постанові Верховного Суду від 12.12.2021 року по справі №756/8140/18, суд дійшов висновку, що суди встановили, що на час приватизації відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та видання 19 травня 2017 року органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації свідоцтва про право власності було чинним заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого відповідачі в рівних частках набули у власність у порядку приватизації спірну квартиру. Однак у подальшому вказане заочне рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції і в задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши спірну квартиру, відповідачі відчужили її ОСОБА_13 , яка в подальшому відчужила її ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року. За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року в справі №644/7422/16-ц, зроблено висновок, що на час приватизації ОСОБА_5 квартири та видання 08 серпня 2016 року відділом приватизації житлового фонду Управління КМП Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міськради було чинним рішення суду про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого ОСОБА_5 одноосібно набув у власність у порядку приватизації зазначену квартиру. Однак у подальшому це рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції і в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши це нерухоме майно, ОСОБА_5 відчужив його ОСОБА_6 за оспорюваним договором купівлі-продажу. На час укладення договору купівлі-продажу квартири у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з 15 вересня 2016 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Харківської міськради про встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму. Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року скасовано, у позові ОСОБА_5 відмовлено. Указаним рішенням суду від 15 березня 2017 року встановлено, що станом на 08 серпня 2016 року була відсутня підстава для приватизації квартири лише ОСОБА_5, оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує. Враховуючи, що ОСОБА_5 незаконно одноосібно приватизував квартиру, то він не мав права розпоряджатися нею, тобто укладати договір купівлі-продажу. За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, суди зробили законні й обґрунтовані висновки, що приватизація ОСОБА_5 спірної квартири проводилася без згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які мали право користування нею, тому порушено їхні права на приватизацію житла в силу Закону № 2482-XII].

Таким чином, оскільки рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 серпня 2002 року, під час дії якого вчинено оспорювану приватизацію, скасовано Ухвалою Верховного Суду України від 04 червня 2003 року, ОСОБА_6 не мала права на окремий найм та на приватизацію спірної частини квартири без згоди позивачки та інших членів сім`ї, осіб, що були зареєстровані та проживали у квартирі, оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує.

Тому розпорядження Відділу приватизації житла Солом`янського району міста Києва №28364 від 22 листопада 2002 року про приватизацію 37/100 частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 є незаконним та підлягає скасуванню, а свідоцтво про право власності на житло від 22 листопада 2002 року, видане на його підставі, підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

З аналізу статей 13, 15, 16 ЦК України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважала порушення її законного права стосовно приватизації спірної квартири, за наслідками проведення якої видано незаконне свідоцтво про право власності на квартиру.

Заявлені позивачем способи захисту «визнання недійсною приватизації» та «визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації» є по суті тотожними, адже охоплюють єдину мету, завдання та відновлення порушеного права позивача щодо проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що судом встановлено незаконність проведеної приватизації житлового приміщення, на думку суду належним та ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку буде саме визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, що видано на його підставі.

Крім того, позивачем в якості відповідача-4 зазначено Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію.

Представник адміністрації заперечувала проти задоволення позову в частині вимог до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

27 вересня 2023 року розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації затверджено Положення «Про управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації». Зазначеним Положенням передбачено, що управління має статус юридичної особи публічного права, самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства, печатку, власні бланки. Управління здійснює оформлення та видачу свідоцтв та дублікатів про право власності на житло та вносить відповідні зміни до них.

Вбачається, що Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація не є належним відповідачем у справі, оскільки повноваження зокрема щодо оформлення свідоцтв про право власності на житло належать Управлінню житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, яке є окремою юридичною особою публічного права.

Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація прав позивача не порушувала.

За таких обставин, в задоволенні позову в частині вимог до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації слід відмовити.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі та керуючись Законом України «Про приватизації державного житлового фонду», Положенням «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», ст. 9, 104 ЖК України, ст.ст.13, 15,16 ЦК України ст.ст.3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсною приватизації частини квартири, визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житла Солом`янського району міста Києва №28364 від 22 листопада 2002 року про приватизацію 37/100 частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 22 листопада 2002 року, видане Відділом приватизації житла Солом`янського району міста Києва згідно з розпорядженням №28364 від 22 листопада 2002 року, яким посвідчено, що 37/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .

В іншій частині поданого позову та в частині вимог до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.04.2024.

Головуючий О.М. Букіна