Справа №487/7464/24
Провадження №2/487/2757/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 Суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Афоніна С.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Коваль О.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення коштів за неналежне виконання умов договору №ОД 7050 від 13.11.2023 у сумі 9074,09 грн., з яких: 4757,62 грн. - неустойки та 4316,47 грн. - витрати за встановлення металопластикових вікон.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договору №ОД 7050 від 13.11.2023.

Позивач, звертаючись з позовом до суду виходив з того, що ч. 8 ст. 28 ЦПК України передбачено, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому, підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Згідно із Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ст. 378 ч. 1 ЦПК України).

За загальним правилом про підсудність відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч. 8 ст. 28 ЦПК України передбачено, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці.

Договором №ОД 7050 від 13.11.2023 не визначено конкретного місця виконання зобов`язання по оплаті коштів (неустойки).

Предметом даного позову є стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням умов договору №ОД 7050 від 13.11.2023 та витрат на встановлення металопластикових вікон, а не виконання зобов`язань за договором, як це передбачено змістом ч. 8 ст. 28 ЦПК України,

Таким чином, спірні правовідносини не мають особливостей щодо виконання зобов`язань в чітко визначеному місці, а умови укладеного між сторонами Договору не містять жодних вимог щодо місця виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті коштів (виплати неустойки). Спір про стягнення неустойки та витрат на встановлення вікон безпосередньо не пов`язаний з місцем виконання договору, оскільки предметом спору є вимога про стягнення коштів, а не спір про надання робіт у визначеному місці. Зобов`язання з оплати за договором не є такими, які належить через їх особливість виконувати тільки в певному місці.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при визначенні територіальної юрисдикції слід виходити із положень ст. 27 ЦПК України.

Позивачем у позовній заяві місцезнаходженням відповідача вказано АДРЕСА_1 , що також підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру, а юридична адреса фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 також вказана за даною адресою, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань .

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються.

Враховуючи вище викладене, приходжу до висновку, що матеріали за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення коштів, підлягають передачі на розгляд за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомиру.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 31-32, 187, 261, 354 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третьої особи - ОСОБА_3 про стягнення коштів, передати на розгляд за територіальною підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомиру.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду згідно ст. 354 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна