УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 369/11662/19

провадження № 61-4267ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з онукою, встановлення участі баби у вихованні та спілкуванні з онукою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила встановити час спілкування баби - ОСОБА_3 без присутності батька ОСОБА_1 з онукою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її дочка ОСОБА_5 народила дочку - ОСОБА_4 , батьком якої є відповідач за позовом - ОСОБА_1 .

Її онука ОСОБА_4 з дня свого народження проживала спільно з нею, ОСОБА_3 , та своїм дідом - ОСОБА_6 до серпня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона з чоловіком ОСОБА_6 доглядала її весь час, а особливо після досягнення онукою десятимісячного віку, коли мама дитини вийшла на роботу у вересні 2013 року.

Майже до трьох років ОСОБА_1 не приймав участі у вихованні дитини, не надавав матеріальної допомоги дружині та дитині (бо не працював), лише інколи навідував дочку 1 - 2 години на тиждень.

У зв`язку з навчанням, через 10 місяців від народження дитини ОСОБА_5 була змушена вийти на роботу, залишивши ОСОБА_7 на догляд їй та вже на той час тяжко хворому її чоловіку - ОСОБА_6 , діду ОСОБА_7 , який сам потребував значної допомоги.

Не витримавши навантаження, ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловік помер. Невдовзі, після тривалої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла і мати ОСОБА_7 - ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_7 та її батько, перевіз дитину на постійне місце проживання до квартири за своїм постійним місцем проживання: АДРЕСА_2 .

Після того, як відповідач забрав онуку на постійне проживання в свою квартиру та після смерті її матері, він став чинити позивачу перешкоди в зустрічах та спілкуванні з ОСОБА_7 .

Підтвердженням цього є один із епізодів в грудні 2017 року, коли він звернувся із заявою до завідуючої Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу «Дзвіночок» в с. Дмитрівка, який ОСОБА_7 відвідує, згідно якої заборонив їй забирати її з указаного закладу з посиланням на те, що вона 20 грудня 2017 року без його відома мала з нею зустріч там.

Після смерті ОСОБА_5 залишився заповіт, відповідно до якого вона заповіла все своє майно своїй дочці. До складу спадкового майна входив житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, а також земельна ділянка, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, відповідно до якого її онука ОСОБА_4 набувала право власності на частину будинку та частину земельної ділянки під ним. У відповідності до законодавства України (стаття 1241 ЦК) позивачка, як непрацездатна мати, мала право на обов`язкову частку у спадщині - будинку, який вона будувала, в якому я проживала і вела господарство від початку будівництва.

Вважає, що всі дії і риторика ОСОБА_1 після смерті її дочки зводяться лише до будинку, який вони будували з чоловіком і згідно угоди, копія якої знаходиться в матеріалах справи, укладеної з її дочкою, мали право розпоряджатись ним на власний розсуд. Всі його зусилля направлені на позбавлення її частки права власності на будинок та за зрозумілих причин перешкоджання у спілкуванні з онукою, хоча сам відповідач жодного відношення до цього будинку не має і не мав.

Агресивні та неправомірні дії ОСОБА_1 почали проявлятись вже через два тижні після смерті дочки, коли вона приїхала до будинку і спробувала зайти в нього. Через деякий час з`явився ОСОБА_1 та не маючи жодних прав на вказаний будинок, вважаючи себе його власником, почав робити спробу вигнати її, не розуміючи свій правовий статус на той час. Патрульна поліція, яка приїхала за безпідставним викликом ОСОБА_1 , роз`яснила йому, що в нього відсутнє право на такі дії, після чого останній покинув територію будинку.

ОСОБА_1 неодноразово звертався з неправдивими повідомленнями до поліції про те, що вона та її син погрожують позбавити його життя. Копії листів відповідей від 24 жовтня 2017 року та від 13 листопада 2017 року Києво-Святошинського відділу поліції на заяви ОСОБА_1 наявні в матеріалах справи.

Відповідач подав до Києво-Святошинського районного суду позов про припинення її права на частку у майні, що перебуває у їхній з ОСОБА_7 спільній частковій власності: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , з метою позбавити її права користування спільним будинком, і тим самим обмежити можливість її зустрічей та спілкування з онукою.

Оскільки вона доглядала онуку від народження і у них теплі, люблячі стосунки, то вона періодично приїжджала до дитячого садочку, щоб відвідати дитину. Дізнавшись про це, ОСОБА_1 почав чинити моральний тиск як на неї так і на ОСОБА_7 , змушував їхні зустрічі проводити лише в його присутності, в закритій кімнаті дитячого навчального закладу, хоча до трирічного віку йому дуже подобалось, що позивач її виховує.

Позивачка зазначає, що бачила, що тиск батька на онуку доводить останню до нервового зриву, сліз, істерики, дитина благала забрати її, обіймала, казала, що з батьком їй погано, що він її ображає.

В зв`язку з перешкоджанням відповідача її участі у вихованні малолітньої ОСОБА_7 , вона звернулася із заявою від 27 лютого 2018 року до органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області щодо вирішення вказаного спору.

На її звернення отримала відповідь про те, що питання щодо визначення способу участі баби - гр. ОСОБА_3 у вихованні малолітньої ОСОБА_7 та спілкуванні з нею розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області 27 березня 2018 року і що Висновок органу опіки та піклування, складений за результатами розгляду вищезазначеного питання, буде направлено до суду після відкриття провадження та залучення до справи органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в якості третьої особи.

До цього часу спір з відповідачем щодо її участі у вихованні онуки ОСОБА_7 не вирішився, тому вона для захисту своїх прав вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено час спілкування баби ОСОБА_3 без присутності батька ОСОБА_1 з онукою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові рішення мотивовані тим, що баба має право на спілкування з онукою та брати участь у її вихованні задля забезпечення гармонійного психічного та фізичного розвитку онуки у її найкращих інтересах. Суд встановив наявність перешкод з боку відповідача у вільному спілкуванні баби з онукою, тому дійшов висновку про наявність підстав для усунення цих перешкод. Апеляційним судом зазначено про наявність перешкод у вільному спілкуванні між бабою та онукою, врахувавши інтереси дитини, її вік та інші обставини, що мають істотне значення, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов та визначив порядок участі баби у спілкуванні та вихованні онуки шляхом побачень без присутності батька. Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо вимоги встановлення часу її спілкування з онукою ОСОБА_7 у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 21 березня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13-ц повернуто.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 761/6811/16-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15. Посилається на те, що суди не обґрунтували, з чого саме вбачається, що саме графік побачень баби з онукою, який було запропоновано позивачем, а не графік побачень, визначений органом опіки та піклування, який досліджував питання з урахуванням спілкування зі сторонами та дитиною, відповідає щонайкращим інтересам цієї дитини. Навпаки, зі змісту оскаржуваних рішень, вбачається, що суди першої та апеляційної інстанції дотримуються інтересів та бажань саме позивача, але не дитини. Більш того, з огляду на те, що дитина вже досягла 10-річного віку ( ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ), судам доречно було б перед прийняттям рішення ініціювати, що дозволено з огляду на частину другу статті 13 ЦПК України, запитання до самої дитини та відповідно до частини другої статті 171 СК України та частини другої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» дізнатись її думку щодо побачень з позивачем, чи хоче вона цього і якщо так, то яким чином це можна було б організувати, щоб це не суперечило інтересам самої дитини. І це питання підіймав сам відповідач в судовому засіданні. Взагалі позиція суду першої інстанції, так само як і позиція апеляційного суду є немотивованою і такою, що ґрунтується на припущеннях і не відповідають обставинам справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Під час розгляду справи суди встановили, що:

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_7 , батьком якої є ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_5 ;

позивач ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 та відповідно доводиться бабою малолітній ОСОБА_7 ;

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла дочка позивача і мама ОСОБА_7 - ОСОБА_5 ;

позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

після народження малолітня ОСОБА_7 була зареєстрована та проживала за місцем проживання діда ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та баби ОСОБА_3 - позивача по справі;

після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_7 її забрав до себе її батько ОСОБА_1 і з того часу дитина проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2 ;

20 грудня 2017 року відповідач звернувся з заявою до завідувача Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу "Дзвіночок" в с. Дмитрівка, в якій просив заборонити забирати його донечку з садочка ОСОБА_3 , яка являється бабусею його дитини у зв`язку з тим, що вона 20 грудня 2017 року без його відома мала з нею зустріч в стінах садочку;

листом від 17 квітня 2018 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація повідомила ОСОБА_3 на її звернення від 27 лютого 2018 року, що питання щодо визначення способу участі баби - у вихованні малолітньої дитини та спілкуванні з нею розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації 27 березня 2018 року і що висновок органу опіки та піклування, складений за результатами розгляду вищезазначеного питання, буде направлений до суду після відкриття провадження та залучення до справи органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації в якості третьої особи;

згідно листа Києво-Святошинської районної державної адміністрації, від 30 березня 2020 року, надісланого на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що 16 березня 2020 року фахівцем із соціальної роботи Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області був здійснений виїзд в сім`ю гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою підтвердити факт проживання (не проживання) малолітньої дитини ОСОБА_7 та обстежити умови проживання за вказаною адресою; встановити факт проживання малолітньої дитини за вказаною адресою не було можливим, так як ОСОБА_1 не дав доступ до помешкання; під час телефонної розмови з працівником служби у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації підтвердив місце проживання малолітньої ОСОБА_4 за даною і що батько - гр. ОСОБА_1 несе повну відповідальність за життя, безпеку та стан здоров`я дитини;

висновком Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 07-21/496 від 18 лютого 2020 року визначено про доцільність встановлення участі баби - гр. ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_7 . Згідно даного висновку, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 11 лютого 2020 року (протокол №3), орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) на теперішній час вважав за доцільне встановити дні та години участі баби - гр. ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши їй наступний графік спілкування з дитиною: перша, третя субота або друга, четверта неділя щомісяця з 10 години до 18 години;

висновком виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні з онукою та встановлення способу участі громадянки ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з онукою рекомендовано громадянці ОСОБА_3 брати участь у вихованні та спілкуванні з її малолітньою онукою ОСОБА_7 наступним чином: зустрічатися з онукою два рази на місяць, в першу й третю суботу місяця в присутності батька та за згодою дитини. Гр-н ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_7 не має права перешкоджати у здійсненні бабою своїх прав що до виховання онуки. Спосіб участі у вихованні дитини та умови спілкування громадянки ОСОБА_3 з онукою можуть бути змінені за взаємною домовленістю з батьком дитини, громадянином ОСОБА_1

між батьком малолітньої ОСОБА_7 та її бабою, позивачем по справі, існують неприязні відносини викликані незадоволенням відповідача тим, що позивач після смерті матері ОСОБА_7 звернулась до нотаріуса і отримала свідоцтво про право власності на 1/6 частку спадкового майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і дану обставину відповідач у відзиві на позов розцінює як позбавлення бабою своєї онуки частини спадкового майна;

досліджуючи дану обставину судом встановлено, що в матеріалах справи знаходиться копія Угоди від 26 лютого 2002 року, укладеної між позивачем, її покійним чоловіком ОСОБА_6 та їх покійною дочкою ОСОБА_8 , згідно якої сторони домовились про те, що подружжя ОСОБА_8 будують на земельній ділянці в АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_8 , житловий будинок і надають їй в майбутньому користуватись без обмежень, збудованим за їх кошти будинком;

будівництво даного житлового будинку за кошти подружжя ОСОБА_8 підтверджується Договором № 9 від 29 квітня 2002 року, укладеним з підрядником ТОВ "ТРЕК", та Актом прийому-передачі виконаних робіт від 22 листопада 2002 року;

згідно архівної довідки Київського національного лінгвістичного університету від 03 вересня 2019 року №106/10 ОСОБА_8 в період будівництва вищезазначеного житлового будинку з 27 листопада 1997 року до 25 червня 2003 року була студенткою університету, навчалась на денній формі навчання та їй був виданий диплом спеціаліста з відзнакою;

21 квітня 2020 року позивач зверталась до Києво-Святошинського відділення поліції із заявою про встановлення місця перебування її онуки ОСОБА_7 та отримала відповідь з Центрального ВП від 04 травня 2020 року за №К-552, про те що під час перевірки проводилися заходи зі встановлення місця перебування дитини та її батька гр. ОСОБА_1 для опитування його по даному факту та проведення інших необхідних дій, але позитивного результату вони не принесли;

20 травня 2020 року позивач знову зверталась із заявою до Києво-Святошинського ВП, вже про розшук дитини зниклої безвісти, в якій просила оголосити розшук зниклої безвісти малолітньої ОСОБА_7 , останнє відоме місце перебування якої: АДРЕСА_2 та прийняти розшукові заходи щодо встановлення достовірних відомостей про її місцеперебування, навчання та психологічний стан;

на її заяву отримала відповідь від начальника Вишнівського ВП від 26 травня 2020 року, в якій повідомлено, що під час проведення перевірки встановлено, що неповнолітня ОСОБА_7 проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 ;

відповідач не допускав до дитини не тільки позивача, але й співробітників поліції та працівників соціальних служб у справах дітей.

Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

За змістом частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Положеннями частини п`ятої статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23) вказано, що: «позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права та є окремим способом захисту порушеного права діда й баби на спілкування з онуками. Відмова у задоволенні позову про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею (зокрема, внаслідок недоведеності перешкод чи з інших підстав), не є підставою для відмови судом у захисті й реалізації прав, передбачених частиною другою статті 159, частиною першою статті 263 СК України - визначенні способів участі баби та діда у вихованні дитини, місця та часу їхнього спілкування.»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року в справі № 295/13297/18 (провадження № 61-8094св20) вказано, що:

«законодавцем визначено механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України). Відповідно до статті 263 СК України спори щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу. Виходячи з положень статті 159 СК України усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 607/13092/16-ц (провадження № 61-1713св17) зазначено, що «будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 607/13092/16-ц (провадження № 61-1713св17) зазначено, що:

«будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 СК України.

За змістом статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Вирішуючи спір у цій справі, апеляційний суд встановив характер спірних правовідносин сторін у справі, норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передумов вважати, що відповідач чинить позивачам будь-які перешкоди у спілкуванні з їх онукою. При цьому апеляційним судом були досліджені і враховані наявні в матеріалах справи висновки органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 12 квітня 2017 року № 233, психолога-консультанта Тернопільської міської психолого-медико-педагогічної консультації ОСОБА_17 від 23 січня 2017 року щодо індивідуального діагностичного обстеження ОСОБА_3, характеристика психолога Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 16 Іванюк Т. М., складена за результатами психологічного обстеження ОСОБА_3, якими установлено підвищену тривожність ОСОБА_3, пов`язану з родиною батька, страх, спровокований поведінкою бабусі, яка постійно говорить ОСОБА_3, що її заберуть від мами. В цілому емоційний стан ОСОБА_3 задовільний, за умови усунення факторів, які провокують підвищену тривожність і страх. Таким чином, встановивши, що відсутність об`єктивної можливості спілкування позивачів з онукою не пов`язана виключно з позицією ОСОБА_3 як матері щодо участі відповідачів у вихованні її дочки, апеляційний суд правомірно відмовив у позові з підстав, зазначених у рішенні».

Встановивши наявність перешкод з боку відповідача у вільному спілкуванні баби з онукою, врахувавши інтереси дитини, її вік та інші обставини, що мають істотне значення, суди зробили обгрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 761/6811/16-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15 необґрунтовані, оскільки висновки в цій справі зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать про те, що суд першої інстанції та апеляційний суд застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13-ц повернуто.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди переглянули судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у спілкуванні з онукою, встановлення участі баби у вихованні та спілкуванні з онукою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат