Справа № 624/294/24
провадження №2-з/624/8/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши в залі суду в смт. Кегичівка, Харківської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за договором позики

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту, а саме заборони вчинення будь-яких дій щодо майна, власниками якого є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Власником нищеперахованого майна є безпосередньо ОСОБА_2 , й саме стосовно нього потрібно накласти арешт, безпосередньо на: 1) земельну ділянку з кадастровим номером :03:013:0017 площею 0,25 га згідно державного акту на право приватної власності на землю серія та номер :ХР- 15-00-002050, виданий 28.10.1998року розташована земелы а ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) земельну ділянку з кадастровим номером :03:013:0016, площею 0,21 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 згідно державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: ХР-15-00-002020, виданий 28.10.1998; 3) земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0057, площею 6.0606 га, відомості з ДЗК , серія та номер :57543640, виданий 20.09.2022; 4) будинок , адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер, б/н. Власником нижчевказаного майна, на яке повинен бути накладений арешт, є інший відповідач, ОСОБА_3 , майно наступне: 1) земельна ділянка за кадастровим номером :13:003:0199, площею 1,7003 га, відомості з ДЗК, серія та номер: 57544579, виданий 20.09.2022; 2) земельна ділянка площею 6,0588 га з кадастровим номером :02:000:0058, відомості з ДЗК, серія та номер 57544163, виданий 20.09.2022; 3) земельна ділянка площею 3,5 га з кадастровим номером :03:000:0367. Вищевказані земельні ділянки знаходяться на території Кегичівської об`єднаної територіальної громади Красноградського району Харківської області; 4) земельна ділянка площею 0,0623 з кадастровим номером 0:00:004:0073 знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ; 5) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява про забезпечення позову подана до суду з одночасним поданням позову про стягнення заборгованості за договором позики. Провадження у справі на час розгляду цієї заяви не відкрите.

Заява обгрунтована тим, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу згідно боргової розписки, яка надана відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строк повернення боргу 20.10.2021. Взяті в юорг кошти, боржниками не повернуті. Мирним шляхом спір вирішити не вдалося, а тому позивач змушений звернутися до суду з тим, щоб взяті в нього в борг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти в розмірі 15600 доларів США були стягнуті в судовому порядку. Заява про забезпечення позову подається з метою уникнення недобросовісних дій відповідачів та для того, щоб реально та ефективно була можливість виконати рішення суду, якщо таке рішення буде прийнято на користь позивача. Так відповідачі є власниками вищезазначеного майна, що складається з земельних ділянок та житлового будинку. Земельні ділянки відповідачів перебувають в оренді або заключені договори емфітевзісу. Згідно цивільного законодавства арешт-крайній захід процедури стягнення боргу. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, суд, може накласти арешт на житло та земельну ділянку, на якій воно розташоване. Щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, вони в першу чергу підлягають арешту, якщо у боржника немає інших цінностей для задоволення вимог стягувача. Позивачу відомо, що відповідачі (боржника) інших цінностей, крім вказаних вище, не мають, тому позивач вважаю, що на земельні ділянки та будинки має бути накладений арешт. Користуватися земельною ділянкою, яка знаходиться під арештом, боржник має право в тому разі, якщо його визнано зберігачем арештованого майна і стягувач не заперечує проти цього. Якщо земельна ділянка знаходиться в оренді, а боржником являється орендар, на неї накладати арешт не можна, якщо боржником є власник землі, то така земля може бути арештована, з подальшим визначенням статусу орендаря, відшкодувань йому, тощо. Стосовно, накладення арешту на право оренди земельної ділянки, можливе лише, якщо боржник є власником земельної ділянки. Положення ст.93 ЗК України доволі чітко та зрозуміло визнають право оренди земельної ділянки оборотоздатним об`єктом тільки для власника такої ділянки. Отже, відповідачі по позову про стягнення боргу, є власниками вищевказаного майна (земельних ділянок та нерухомості), тому для забезпечення позову, на нього повинен бути накладений арешт. Вартість земельних ділянок та нерухомості відповідачів в межах суми боргу. Позивач вважає, що обраний спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачам, крім того, відсутні обставини передбачені ч. 3 ст.154 ЦПК України. Тому, підстави за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення відсутні.

Заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Суд, вивчивши доводи та підстави поданої заяви, дослідивши матеріали справи, виходить з такого.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами..

Згідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Окрім того, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Важливим питанням при вирішенні заяви про забезпечення позову є встановлення співмірності виду забезпечення заявленим позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі №320/3560/18).

Крім того, звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач серед іншого, повинен обґрунтувати наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємопов`язаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням; імовірність утруднення виконання рішення або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів - саме з урахуванням предмета позову і неможливість виконання позовних вимог у випадку їх задоволення, тощо. Обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі №910/16505/19).

Судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу повернення боргу за борговою розпискою наданої ОСОБА_4 про отримання коштів в розмірі 15600 доларів США з зобов`язанням їх повернути до 20.10.2021. Розписка була написана з дозволу та в присутності його дружини ОСОБА_5 .

Підставами для забезпечення позову позивач зазначає, уникнення недобросовісних дій відповідачів для реального та ефективного виконання рішення суду у разі його прийняття на користь позивача.

Суд розглянувши доводи позивача вважає, їх необґрунтованими. Позивачем не наведено достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду. Наявність фактичних обставин, з якими пов`язується накладення арешта на майно відповідачів будь-якими доказами не підтверджена.

Зазначення дій відповідачів якій б свідчили про намір перешкоджанню виконання рішення суду у разі задоволення позову, заява не містить.

Підстав для висновку про намір вчинення відповідачами перешкод, у разі задоволення позову, для його виконання судом не вбачається.

Таким чином, зазначення представником позивача, як підстави забезпечення позову, відповідних положень ч. 2 ст. 149 ЦПК України, без обґрунтування обставин, зазначених у наведених вище постановах Верховного Суду, не відповідає засадам доказування, передбаченим ст.ст 76, 77 ЦПК України.

З огляду на викладене, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ускладнення виконання або невиконання рішення суду без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім цього, будь-яких доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідачів, позивачем у поданій до суду заяві зазначено не було, як і не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження можливості зникнення чи зменшення за кількістю на момент виконання рішення суду майна відповідачів.

При обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи питання співмірності виду забезпечення позовним вимогам суд виходить з того, що позивачем не надано доказів щодо вартості всього майна на яке просить накласти арешт, лише зазначає, що вартість цього майна є в межах неповернутого боргу. Ці доводи позивача є необґрунтованими та не підтвердженими жодним доказом.

Так, позивач вважає, що вартість 10 об`єктів нерухомості, які перебувають у власності відповідачів знаходиться в межах 15600 доларів США, що на думку суду вочевидь не відповідає дійсній вартості нерухомого майна.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідачів, за відсутності доказів на підтвердження його вартості позбавляє суд можливості встановити співмірність заявлених позовних вимог обраному позивачем заходу забезпечення позову.

В зв`язку з чим, суд вважає, що підстави для накладення арешту на все нерухоме майно відповідачів позивач не зазначив, не обґрунтував таку необхідність, не надав відомостей щодо вартості майна відповідачів та не навів мотивів співмірності такого виду забезпечення позовним вимогам.

Крім того, з боргової розписки вбачається, що гроші в борг брав саме відповідач ОСОБА_4 та саме він зобов`язувався їх повернути. Дружина боржника, відповідач ОСОБА_5 лише надала згоду на отримання цієї позики її чоловіком. За таких обставин суд не вбачає підстав для можливості накладення арешту на майно дружини, яке належить їй на праві власності. Доказів, що це майно є спільним майном подружжя суду не надано.

Також з наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2 га за адресою вул. Половка П.А., земельна ділянка НОМЕР_1 , кадастровий номер :03:013:0017, державна реєстрація цієї земельної ділянки пройшла 16.02.2024. Також позивач просить накласти арешти на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер б/н. Відомості про цю земельну ділянку в реєстр внесені 13.06.2008 з підстави накладення заборон відчуження як на об`єкт іпотеки. Суд зазначає, що відомості про цю земельну ділянку у розділі прав власності окремо не зазначено. АДРЕСА_3 . За таких обставин суд не має достовірних даних, що ці дві земельні ділянки є різними земельними ділянками, а ні однією і тією ж земельною ділянку, реєстрація речового права та виду обтяження щодо якої проведені в різний час. Крім того, земельна ділянка АДРЕСА_4 та будинок за цією ж адресою знаходяться в іпотеці, на них накладено заборону відчуження, тому підстав для накладення арешту в межах цієї справи суд не вбачає.

Суд зазначає, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. З поданої позивачем заяви про забезпечення позову та наданих документів очевидної загрози неможливості виконання рішення суду не вбачається.

Відповідно до положень п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у забезпеченні позову.

Керуючись ст. ст. 149-153, 353-353 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за договором позики відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження в 15-денний строк з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду.

Ухвала складена 23.04.2024.

Суддя Т.В. Богачова