КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 363/2491/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року в складі судді Котлярової І. Ю.,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилалась на ті підстави, що вона, ОСОБА_1 , з 09 вересня 2003 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 09.09.2003 серія НОМЕР_1 .

У липні 2023 року її чоловік зник безвісти при виконанні бойового завдання, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 03.08.2023 № 2158.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір її чоловіка ( її свекруха) ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30.04.2024, серія НОМЕР_2 .

01.05.2024 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про виплату допомоги на поховання відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду її заяви, 07 травня 2024 року ГУ ПФУ у Київській області прийняло рішення про відмову у виплаті допомоги на поховання.

Підставою для прийняття такого рішення стало те, що у свідоцтві про смерть прізвище померлої зазначено « ОСОБА_4 », а в пенсійній справі прізвище - « ОСОБА_5 ».

Така розбіжність в написання прізвища і стала підставою для відмови у виплаті допомоги на поховання.

Зазначила, що у паспорті громадянина України, у реєстраційному номері обліку картки платника податків, у свідоцтві про народження дитини та у свідоцтві про смерть прізвище її свекрухи зазначено як « ОСОБА_4 ».

Лише у посвідченні учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 2) на підставі якого матір її чоловіка отримувала пенсію зазначено її прізвище як « ОСОБА_5 ».

Враховуючи таку розбіжність в написанні прізвища, вона не може оформити допомогу на поховання. Виправити вказану помилку неможливо, оскільки її свекруха померла.

Встановлення вказаного факту має для неї юридичне значення, оскільки в інший спосіб, ніж через встановлення даного факту судовим рішенням, вона не може документально підтвердити, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 2) серія НОМЕР_3 видане 01.11.1992 року на ім`я " ОСОБА_3 " дійсно належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Метою встановлення даного ф акту є реалізації її права на отримання долпомоги на поховання.

Посилаючись на вказані обставини просила суд встановити юридичний факт, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 2) серія НОМЕР_3 видане 01.11.1992 на ім`я « ОСОБА_3 », дійсно належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

24.06.2024 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу суду не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

30.08.2024 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності. Апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця просить встановити факт належності документа не з підстав наявності у документі помилок у прізвищі особи, яке не збігається з прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області оспорюється право заявника на отримання виплати допомоги на поховання на померлу ОСОБА_3 у зв`язку з фактичною відсутністю її на обліку в цьому управлінні, а тому вбачається існування спору між заявником та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області. Встановлення фактів, які просить встановити заявник на підтвердження тих чи інших обставин можливо винятково під час розгляду справи адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у виплаті допомоги.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У частині першій статті 1 Цивільного ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

ОСОБА_1 звернулася із заявою до суду у порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 2) серія НОМЕР_3 видане 01.11.1992 на ім`я « ОСОБА_3 », дійсно належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки зазначене в ньому прізвище не збігається із прізвищем вказаним у її паспорті громадянина України, у свідоцтві про народження та у свідоцтві про смерть.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції помилково вказав, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (належності правовстановлюючих документів), повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 293 ЦПК України).

Висновок суду першої інстанції про те, що з заяви та доданих до неї документів вбачається спір про право є необґрунтованим, оскільки підставою відмови у виплаті допомоги на поховання слугувало існування розбіжностей у написанні прізвища у наданих заявницею документах, а не через відсутність у неї права на отримання одноразової допомоги на поховання.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі постановлена з порушенням норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, направити до Вишгородського районного суду Київської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2024 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук