КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9492/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/4168/21

10 липня 2024 року Київський апеляційний судв складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сич Марії Віталіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А. А. у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3B415722, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією» «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») та Публічним акціонерним товариством «Комерційним банком «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрований в реєстрі №615.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 21 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір № GL3B415722 про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги до позивача за кредитним договором від 08 листопада 2007 року, який забезпечується договором іпотеки від 08 листопада 2007 року, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Вказаний договір позивач вважає недійсним, оскільки: додаток № 1 до договору вчинено не у нотаріальній формі; сума заборгованості, яка відступлена, є відмінною від суми заборгованості, яка встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року; кредитний договір та договір іпотеки припинили свою дію з моменту звернення банком до суду з позовом про дострокове виконання зобов`язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ПАТ «КБ «Надра», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Н. В. про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що оспорюваний нею правочин укладений з порушенням вимог закону та її прав. Позивачка не надала суду належних доказів в обґрунтування існуючих порушень статей 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваного договору. Водночас питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг новому кредитору, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник та поручитель не позбавлені права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у них доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору та договору іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення її прав та законних інтересів укладеним правочином.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 14 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сич М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Вказує, що додаток № 1 до договору про відступлення права вимоги не посвідчений нотаріально, відомості про відступлення права вимоги за іпотечними договорами не зареєстровані в установленому законом порядку. Сума заборгованості, яка відступлена, є значно більшою, ніж сума, яка встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року. У ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Отже, суд неповно дослідив обставини справи, не перевірив достовірність і повноту доводів позивача, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позову.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сич Марія Віталіївна яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 494/П/27/2007-840, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 184 072,50 доларів США з цільовим використанням - для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 08 листопада 2007 року № 6509, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , для придбання у власність квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 08 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку, а ВАТ КБ «Надра» прийняв в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору № 494/П/27/2007-840 від 08 листопада 2007 року, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за цим кредитним договором.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року в справі № 753/16070/14-ц задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 340 723,82 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Цим судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання боржником та його поручителем умов зобов`язання, факт наявності заборгованості за кредитним договором, яка включає в себе всі передбачені договором платежі, та підстави для стягнення цієї заборгованості солідарно з боржника та поручителя.

Рішення набрало законної сили 22 грудня 2014 року. З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що судове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14-ц ОСОБА_1 , не оскаржувалося, тобто остання погодилася з нарахованим та стягнутим розміром заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2023 року у справі № 761/30719/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миронюк О.В. про визнання недійсними в цілому кредитного договору від 08 листопада 2007 року № 494/П/27/2007-840 та договору іпотеки від 08 листопада 2011 року.

Судовими рішеннями в справі № 761/30719/21 встановлено, що згідно з інформацією, отриманою з Єдиного державного реєстру судових рішень, судове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14-ц ОСОБА_1 , не оскаржувалося, тобто остання погодилася з нарахованим та стягнутим розміром заборгованості за кредитним договором. Матеріали справи не містять доказів наявності зауважень з боку позичальниці до положень договору на стадії його укладення чи виконання. Натомість вимога про недійсність договору в цілому через невідповідність окремих його пунктів вимогам законодавства на стадії примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за цим договором не відповідає основам цивільного законодавства. Незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню, під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

21 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «КБ «Надра» було укладено нотаріально посвідчений договір №GL3B415722 про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги до позивача за кредитним договором від 08 листопада 2007 року, який забезпечується договором іпотеки від 08 листопада 2007 року, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Пред`являючи вимогу про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3B415722, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») та ПАТ «КБ «Надра»), ОСОБА_1 посилалася на те, що додаток № 1 до договору вчинено не у нотаріальній формі; кредитний договір та договір іпотеки, право вимоги за якими відступлено, припинили свою дію, а сума заборгованості, яка відступлена за договором, є значно більшою, ніж сума, яка встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14-ц.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що: «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги».

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 11 листопада 2022 року у справі № 761/4416/20.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 234/466/20 (провадження № 61-3051св21) зроблено висновок, що «нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до договорів. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 січня 2019 року в справі № 464/8424/15-ц (провадження № 61-8338св18)».

Установивши, що позивач не довела, що оспорюваний нею правочин укладений з порушенням вимог закону та її прав, а також не довела наявність обставин, які відповідно до положень статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сич Марії Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року

Головуючий: Судді: