головуючий у суді І інстанції Головко Ю. Г.
провадження № 22-ц/824/7717/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Національного банку України про відшкодування моральної шкоди, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 16 січня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/14537/15-ц на виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 про стягнення з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1 600 грн, який пред`явлено на виконання до відповідного органу ДВС.

Вказує, що постановою державного виконавця від 24 січня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом від 16 січня 2023 року у справі №761/14537/15-ц. У подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року у справі №761/14537/15-ц заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено сторону боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_1 за виконавчим листом Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у справі №761/14537/15-ц, виданим на підставі постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1600 грн з Уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на її правонаступника - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

На виконання вказаної ухвали суду державним виконавцем винесено постанову від 22 березня 2023 року про зміну (доповнення) реєстраційних даних, якою внесено відповідні зміни до АСВП щодо найменування, коду та адреси боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. З метою виконання зазначеного виконавчого документа, державним виконавцем направлено відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів від 22 травня 2023 року № НОМЕР_1 до Національного банку України (як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб). Проте Національний банк України 05 червня 2023 року повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На думку позивача, Національний банк України умисно перешкодив виконанню судового рішення, офіційно відмовив державному виконавцю в безспірному списанні коштів з рахунків боржника на примусове виконання судового рішення, - і таким чином заподіяв позивачу моральну шкоду.

Посилаючись на характер порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, позивач вважає розумним та справедливим розміром стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку, тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн є не підтвердженою належним чином. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має спеціальний статус, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 стягуються не кошти вкладу чи гарантованого відшкодування за вкладом, а саме судові витрати у цивільній справі (на виконання встановленого судом процесуального обов`язку Фонду).

Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про існування мораторію або юридичного імунітету проти безспірного списання коштів з рахунків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі судового рішення, оскільки вони суперечать принципу верховенства права та є помилковими.

Вказує, що судом першої інстанції неправильно витлумачено норми статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», застосовано норми, які не стосуються справи і не підлягають застосуванню.

У справі № 761/14537/15-ц суд вирішив питання про стягнення судових витрат з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1, у подальшому видано виконавчий лист. Відповідач, відмовляючись здійснити безспірне списання коштів на виконання Указаного судового рішення (постанови апеляційного суду) і посилаючи при цьому на власне тлумачення норм права, - такими діями ставить під сумнів авторитет судової влади, і самої держави загалом.

Зазначає, що оскільки всі рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ведуться виключно Національним банком України згідно з пунктом 16 частини 1 статті 42 Закон України «Про Національний банк України», то таке тлумачення судом першої інстанції статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб зводиться до того, що остаточні судові рішення, в яких боржником (зобов`язаною особою) є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та/або його посадові особи, - на думку суду, фактично виводяться з-під дії Закону України «Про виконавче провадження», не можуть бути виконані в примусовому порядку, і виконання таких судових рішень залежить виключно від доброї волі боржника. Таке тлумачення не узгоджується з принципом верховенства права і не може бути покладено в основу законного та справедливого рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що шкода, спричинена позивачу перешкоджанням виконанню судового рішення, заподіяна не відповідачем, а лише боржником за цим рішенням (Фондом гарантування вкладів фізичних осіб), - є хибним і по суті зводиться до позиції, згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб може виконувати судові рішення, за якими він є боржником, виключно в добровільному порядку, і до нього не може бути застосований примус з боку державних виконавців.

У зв`язку з цим, апелянт наголошує, що шкода у цій справі заподіяна не самим фактом тривалого невиконання судового рішення, - а відмовою відповідача здійснити безспірне списання коштів за розпорядженням виконавця.

Отже, протиправні дії відповідача спричинили шкоду позивачу не самим по собі невиконанням рішення, - а саме перешкоджанням виконанню судового рішення.

Вказує, що повертаючи платіжну інструкцію без виконання, відповідач діяв неправомірно та керувався нелегітимною метою в інтересах свого клієнта Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а саме: умисно перешкодив виконанню остаточного судового рішення. У правовій державі таке правопорушення має вважатися одним з найтяжчих, спрямованих на порушення публічного порядку і в будь-якому випадку таке правопорушення завдає матеріальної та моральної шкоди стягувачу за відповідним судовим рішенням.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції допустив до участі у справі особу, яка не підтвердила своїх повноважень на представництво (самопредставництво) відповідача у цій справі. Подані цією особою матеріали (розпорядження керівника та витяг з ЄДР) - не є належним підтвердженням повноважень, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (викладеному в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20).

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою усі доводи позовної заяви та у відповіді на відзив, не надав цим доводам правової оцінки, не спростував їх, що є порушенням права на справедливий суд. Також суд першої інстанції не врахував наведені позивачем у позовній заяві правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у відповідних правовідносинах.

Від представника Національного банку України - Булгакова С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що кошти Фонду тне можуть бути списані у примусовому порядку, а відповідачем правомірно та в установленому порядку повернуто без виконання платіжну інструкцію.

Вказує, що у спірних правовідносинах Національний банк України не виступає як суб`єкт владних повноважень, а спір розглядається за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Представник Національного банку України - Голєва О.Я. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом установлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/14537/15-ц на виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року про стягнення з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 1600 грн (а.с. 14-15).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 січня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 16 січня 2023 року у справі №761/14537/15-ц (а.с. 16-17).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22 березня 2023 року внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість назви ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 18).

05 червня 2023 року Національним банком України повернуто платіжну інструкцію на примусове списання коштів у сумі 1 960 грн без виконання з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 19-20).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема , договори, інші правочини, юридичні факти.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Норми частини 1 статті 1167 ЦК України визначають: відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є: 1) шкода, 2) протиправна поведінка, 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

На обґрунтування протиправності дій відповідача, позивач посилається на те, що Національний банк України 05 червня 2023 року повернув без виконання платіжну інструкцію з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чим, на думку позивача, умисно перешкодив виконанню судового рішення, офіційно відмовив державному виконавцю в безспірному списанні коштів з рахунків боржника.

З матеріалів справи вбачається, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа №761/14537/15-ц про стягнення витрат на правову допомогу, стягувачем є ОСОБА_2 , а боржником (після заміни) є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

У межах указаного виконавчого провадження державний виконавцем направлено платіжну інструкцію на примусове списання коштів до Національного банку України, однак така була повернута без виконання.

Згідно з частинами 1-3 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання (ескроу), а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України.

Частиною 7 указаної статті визначено, що органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для:

1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону;

2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду;

2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею);

2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами;

3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду;

4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку;

7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду;

8) формування статутного капіталу перехідного банку;

10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом;

11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону.

Указаним законом визначено вичерпний перелік підстав, за якими можливе використання грошових коштів з рахунків Фонду, та розширеному тлумаченню підстави для використання коштів Фонду не підлягають.

Зі змісту частини 2 статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що такою не передбачено використання коштів Фонду для відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу під час розгляду справи.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 42 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Підпунктом 3 пункту 27 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163, визначено, що надавач платіжних послуг платника в платіжній інструкції, оформленій ініціатором у паперовій формі, робить на її зворотному боці напис про причину відмови у виконанні (з обов`язковим посиланням на норму законодавства України (за наявності), відповідно до якої платіжну інструкцію не може бути виконано, або/та пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначає дату її повернення (це засвідчується власноручним підписом уповноваженого працівника).

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Національний банк України, який веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, діяв правомірно та відмовив у виконанні платіжної інструкції на підставі частини 2 статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та на виконання підпунктом 3 пункту 27 Інструкції зробив про це запис на зворотній стороні платіжної інструкції.

Щодо доведеності завданої позивачу шкоди, апеляційний суд враховує таке.

Шкода є одним із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення та умовою цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 180/1560/16-а Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, обґрунтовуючи спричинення йому моральної шкоди, розмір якої він визначив у сумі 1 000 000 грн, вказав, що така шкода зумовлена умисним перешкоджанням Національного банку України виконанню судового рішення, шляхом офіційної відмови державному виконавцю в безспірному списанні коштів з рахунків боржника на примусове виконання судового рішення, що завдало позивачу душевних страждань.

Однак, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його душевних страждань через дії Національного банку України. Саме по собі зазначення у позові про заподіяння моральної шкоди через дії відповідача, без доведення факту заподіяння моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між відмовою у виконанні платіжної інструкції у межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа про стягнення на користь позивача судових витрат у розмірі 1 600 грн та душевними стражданнями позивача, не може бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Беручи до уваги зазначене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено наявності усіх елементів складу правопорушення (шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою) та не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що відносно ОСОБА_1 порушені вимоги чинного законодавства і цими незаконними діями йому завдано моральної шкоди.

Вказаним обставинам була надана належна правова оцінка з урахуванням усіх встановлених обставин, в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладені у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 11 квітня 2018 року № 758/1303/15-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 є необґрунтованими, оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не суперечать висновкам, зазначеним у вказаних постановах Верховного Суду.

Також позивач в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції допустив до участі у справі особу, яка не підтвердила своїх повноважень на представництво (самопредставництво) відповідача у цій справі, а подані цією особою матеріали (розпорядження керівника та витяг з ЄДР) - не є належним підтвердженням повноважень, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (викладеному в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20).

Так, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21) зазначено, що «з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень».

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції представництво інтересів відповідача Національного банку України здійснював старший юрисконсульт відділу судового захисту господарської діяльності управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту Національного банку України - Булгаков С.В .

На підтвердження повноважень Булгаков С.В. на самопредставництво інтересів відповідача до матеріалів справи долучено наказ про переведення Булгакова С.В. на посаду старшого юрисконсульта відділу судового захисту господарської діяльності управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту, посадову інструкцію, положення про відділ судового захисту господарської діяльності Управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту Національного банку України, положення про Управління претензійно-позовної роботи Юридичного департаменту Національного банку України, положення про Юридичний департамент Національного банку України (а.с. 97-101), що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, щодо самопредставництва юридичної особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішення ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 22 квітня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська