Номер провадження 2/404/2885/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

у складі: головуючого судді Павелко І.Л.

за участі секретаря Коваленко А.О.

розглянувши у судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою в якій просить зобов`язати ОСОБА_2 публічно спростувати недостовірну інформацію про позивача ОСОБА_1 , що ОСОБА_1 призначена на посаду головного лікаря КНП «КОЛ КОР» та генерального директора КНП «КОЛ КОР» Януковичем; ОСОБА_1 здійснює керівництво підприємством методами Януковича; на підприємстві «КНП «КОЛ КОР» про безоплатну медицину в лікарні взагалі мабуть не чули, шляхом направлення письмового звернення на адресу Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради», Президента України та Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної військової адміністрації із повідомленням, що звернення до офіційного інтернет-представництва Президента України від 18.12.2023 року, реєстраційний номер СК - 16582247, містить неправдиву інформацію відносно керівника КНП «КОЛ КОР» ОСОБА_1 щодо призначення її на посаду ОСОБА_3 та діяльності її як керівника, методами Януковича, та щодо роботи КНП «КОЛ КОР», в якому не надається безоплатна медична допомога та вчинити дії направленні на відкликання Відповідачем направленого 18.12.2023 року звернення офіційного інтернет-представництва Президента України від 18.12.2023 року (реєстраційний номер СК - 16582247);

стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка та її представник зазначили,що 21.12.2023 року від Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської Обласної військової адміністрації, на адресу Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради для розгляду та надання відповіді надійшло звернення від ОСОБА_2 , яке було адресовано 18.12.2023 року до Президента України (подано через електронну систему офіційного інтернет-представництва Президента України) про те, що керівник КНП «КОЛ КОР», ОСОБА_1 , була призначена ОСОБА_3 на свою посаду, керує медичним закладом методами, які були при Януковичі, безоплатна медицина при наданні медичних послуг на підприємстві, яким керує позивач відсутнє.

Ознайомившись із текстом поданого звернення, позивач зазначає, що відомості зазначені в зверненні не відповідають дійсності, є неправдивими, упередженими та такими, що порочать її честь, гідність, ділову репутацію, створюють негативну соціальну оцінку щодо особи позивача в очах працівників підприємства та оточуючих.

Позивач зазначає що,відповідно до ст. 32 Конституції України, передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

відповідно до вимог ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб;

відповідно до вимог ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації;

відповідно до позиції Конституційного суду України, висловленої 10.04.2003 р. по справі № 1-9/2003 в рішенні № 8-рп/2003, «3. Частина перша статті 7 Цивільного кодексу (діяв на день прийняття рішення КС України) встановлює, що «громадянин або організація вправі вимагати по суду спростування відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності».

Позивач зазначає, що вона була призначена на посаду генерального директора КНП «КОЛ КОР» згідно наказу № 249-к/тр від 30.05.2022 р., за наслідками укладеного з Позивачем 30.05.2022 Року контракту, який був підписаний керівником Кіровоградської обласної ради С. Шульгою. Жодного відношення Позивача та її призначення на посаду керівником КНП «КОЛ КОР» до ОСОБА_3 не має ні прямого ні опосередкованого. Таким чином, інформація, яка була розповсюджена Відповідачем, є порочною, неправдивою та такою що дискредитує Позивача в очах відповідних керівників служб та відомств, а також перед працівниками підприємства, яким керує позивач.

Позивач зазначає, що Комунальне некомерційне підприємство «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради», є багатопрофільним закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним та неприбутковим підприємством, що надає послуги екстреної, первинної та спеціалізованої медичної допомоги в стаціонарних та амбулаторних умовах будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України. Законодавством України передбачено надання медичних послуг населенню на безоплатній основі. Витрати на надання медичних послуг компенсуються підприємству НСЗУ на підставі укладених договорів. Таким чином, інформація яка була розповсюджена відповідачем, про відсутність безоплатних медичних послу в КНП «КОЛ КОР», є неправдивою інформацією та такою, що не відображає правдивого стану речей на підприємстві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши,що вона виклала до Президента України ту інформацію яка їй відома від її знайомих та близьких людей та її особите звернення до Областної лікарні коли з неї лікар вимагав заплатити благодійні внески і лише потім їй зробили операцію. Кошти на ці внески їй надала особа яка зараз погибла на фронті. Принизувати честь, гідність та дулову репутацію не бажала.

Заслухавши пояснення позивача її представника, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає.

Встановлено,що 18.12.2023 року ОСОБА_2 звернулася на Офіційне інтернет представництво Президента України де зазначила « В місті Кропивницькому в цей час в грудні 2023 року йде повним ходом будівництво доріг. Почалось в кінці листопада! Основне ,що знімають асфальт, який був в задільномі стані! Люди виходять по суботам до міськради, проте на них ніхто не звертає уваги. Взагалі зверніть увагу на очільника нащего міста.Єдине,щов нашомі місті зявляється, це магазини ОСОБА_4 , в самих кращих локаціях міста.В додатку підтвердження з адресами з офіціального сайту. Один завод і 31 магазин для маленького міста.

Також зверніть увагу на головного лікаря Кропивницької обласної лікарні ОСОБА_5 ,яку призначив ще ОСОБА_3 і яка досі тими ж методами, які тоді були заведені Про безоплатну медичну допомогу в лікарні взагалі мабуть не чули».

Суд, при ухваленні рішення, посилається на практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Лінгенс проти Австрії» : «необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року». Така позиція повністю кореспондується з українським законодавством та судовою практикою

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Ст. 30 Закону України «Про інформацію» говорить, що «ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень».

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є «висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири)». Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», яка ухвалює, що «при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб (публікація в масмедіа, розповідь телефоном, розміщення на бігборді тощо);

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача (не коханки чи сестри, чи світлого образу керівника або президента, не збірного образу підприємства чи українського народу);

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності (фактів, які неправдиві, і які можна фактично оспорити, довести їхню неправдивість; не оціночні судження);

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право ( треба довести, що від цього була шкода депресія, втрата можливості заробляти гроші, втрата потенційного партнерства тощо)».

Погляньмо тепер, якими аргументами керувались суди у розгляді справ такого штибу. Спойлер: головне довести, що висловлювання є фактами, а не оціночними судженнями.

Відповідно до частини першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно до статей 297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає

прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

1950року, Першого протоколу та Протоколів №2,4. 7, 11 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання огранів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст.32, 34 Конституції України суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, за ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при

тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Як вбачається з пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», в ньому Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Так, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до статтей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, в них зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є публічною особою і до спірного висловлювання займав посаду начальника Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України, що підтверджується ним самим та наданими матеріалами, а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, так як він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави і його дії становлять суспільний інтерес.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, ОСОБА_1 повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені в статтях 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст.10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив Рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п.2 ст.10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, так як твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

З врахуванням вищенаведеного суд прийшов до висновку,що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача та критика дій позивача, як публічної особи.

Як зазначив КЦС ВС, суди попередніх інстанціи? не звернули уваги, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіи?мають публічні посади або здіи?снюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенціи?но можуть зазнати гостроі? та сильноі? громадськоі? критики в засобах масовоі? інформаціі? з приводу того, як вони виконували або виконують своі? функціі?. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєі? репутаціі? та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимоі? критики щодо політичного діяча чи іншоі? публічноі? особи або органу державноі? влади є значно ширшою, ніж окремоі? пересічноі? особи. Указані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення і?хніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати(постанова Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі No127/24530/16-ц,(у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі No 646/1266/16-ц: від 27 березня 2019 року у справі No 344/16715/15-ц).

Політичні діячі та посадові особи, які обіи?мають політичні (публічні) посади або здіи?снюють публічну владу, підлягають ретельному громадському контролю і потенціи?но можуть зазнати гостроі? та сильноі? громадськоі? критики в ЗМІ.

Рішення ЄСПЛ від 1 липня 1997 року у справі «Обершлік проти Австріі? (No 2)» (заява No 20834/92), рішення ЄСПЛ від 24 червня 2004 року у справі «Принцеса фон Ганновер проти Німеччини», з текстом рішення ЄСПЛ від 25 червня 2019 року у справі «Цу Гуттенберг проти Німеччини» (заява No 14047/16).

Із викладених правових позицій можна зробити висновок про те, що порушення недоторканості честі, гідності, ділової репутації, наявною має бути сукупність таких обставин: поширення інформаціі?, тобто доведення і?і? до відома хоча б одніи? особі в будь-якии? спосіб; поширена інформація має стосуватися певноі? фізичноі? чи юридичноі? особи, тобто позивача; поширенною має бути недостовірна інформація, тобто така, яка не відповідає діи?сності; поширення такої інформації порушує особисті немаи?нові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немаи?новим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здіи?снювати своє особисте немаи?нове право.

А також, межі критики та висвітлення міркувань стосовно рішень і дій осіб, що обіймають політичні посади чи посади державної служби є значно ширшими, а такі особи мають бути готовими почути на свою адресу критичні висловлювання.

Осчкільки суд відмовів в задоволенні позовних вимог відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на заявника по фактично понесеним витратам.

На підставі викладеного, керуючись ст. 275,277 ЦК України, Закону України «Про інформацію» , 80,81,141,256 ЦПК України,суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації , зобов`язати спростувати недостовірну інформацію, стягнути судові витрати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відомості про учасників справи:

заявник: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідачка: ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 19.04.2024 року.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда