КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/686/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником зазначеної квартири, в якій також зареєстрована і відповідач.

Приблизно з 2019 року ОСОБА_3 в указаній квартирі не проживала, однак у грудні 2020 року прибула до квартири АДРЕСА_1 із цивільним чоловіком та оселилась в одній з кімнат, змінивши до вказаної кімнати замки у вхідних дверях.

Посилався на те, що між позивачем, відповідачем ОСОБА_3 та її цивільним чоловіком склались неприязні стосунки, постійно виникають сварки.

Зауважував, що витрати на утримання спірної квартири позивач несе сам та не пов`язаний з відповідачем спільним побутом.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У мотивування скарги зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та взагалі не надав належну оцінку судовому рішенню Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2006 року у справі №2-2767.

Вказує, що у матеріалах справи відсутнє рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року у справі №753//5123/21, на яке, як на підставу для відмови у задоволенні позову, послався суд першої інстанції.

Також зауважує, що довідка ДОП СП ВП №2 Брацюка А. від 12 липня 2021 року не є доказом, що посвідчує факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також ведення спільного побуту, оскільки до повноважень Національної поліції України не належать дії щодо встановлення факту проживання осіб у житловому приміщенні.

Наголошує, що стороною відповідача в порядку, визначеному ЦПК України, не надано суду доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідача у спірній квартирі понад 1 рік.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

21 та 22 лютого 2024 року на електронну адресу суду від третьої особи надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності представника Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у вирішенні спірних правовідносин третя особа поклалась на розсуд суду.

18 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Учасники справи у судове засіданні не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, яке вона набула на законних підставах, через неприязні стосунки з позивачем, що перешкоджають її проживанню в спірному помешканні.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частинами першою, четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 1999 року.

Згідно довідок про місце проживання особи, в указаній квартирі зареєстровано ОСОБА_3 (дочку позивача) та ОСОБА_4 (сина ОСОБА_3 ).

Відповідно до наданих позивачем розписок сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше одного року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року у справі №753/5123/21 (провадження №3/753/2843/21) позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства в сім`ї психологічного характеру по відношенню до відповідача ОСОБА_3 та в судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав.

Судом також установлено, що через постійні конфлікти з позивачем після виклику останнім 06 липня 2021 року працівників поліції стосовно її цивільного чоловіка ОСОБА_8 , позивач покинула квартиру АДРЕСА_1 , оскільки подальше спільне проживання в одній квартирі стало неможливим.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 понад рік не проживає у спірній квартирі, між позивачем, відповідачем ОСОБА_3 та її цивільним чоловіком склались неприязні стосунки, постійно виникають сварки, а також на те, що витрати на утримання спірної квартири позивач несе сам та не пов`язаний з відповідачем спільним побутом.

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною другою статті 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У статті 29 ЦК України наведено визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Положеннями частини першої статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень частини другої статті 64, частин першої, четвертої статті 156 ЖК України відповідач, як член сім`ї власника квартири, позивача, користується жилим приміщенням нарівні із власником.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Отже, за приписами даної статті, член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності ньому без поважних причин понад один рік. При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався на розписки сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад рік, а також , що цивільний чоловік відповідача постійно вчиняє з позивачем сварки, у зв`язку з чим позивач неодноразово викликав працівників правоохоронних органів.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, вказані розписки не є належними та допустимими доказами, оскільки не можуть достеменно свідчити про факт не проживання відповідача протягом одного року.

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його звернення до правоохоронних органів у зв`язку з вчинення чоловіком відповідача з ним постійних сварок.

Долучена до позовної заяви позивачем довідка ДОП СП ВП № 2 Брацюка А. свідчить лише про те, що останнім здійснювався розгляд звернення ОСОБА_1 від 06 липня 2021 року щодо виселення співмешканця доньки ОСОБА_8 , який проживає в квартирі без його згоди як власника квартири.

Водночас факт подібного звернення відповідача свідчить про те, що станом на 06 липня 2021 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8 проживала у квартирі АДРЕСА_1 , тобто станом на 13 серпня 2021 року - дату звернення позивача із позовом до суду не пройшов рік з моменту зафіксованого поліцією факту проживання співмешканця відповідача, про що обґрунтовано зазначено місцевим судом.

У суді першої інстанції також установлено, що відповідач перераховувала позивачу грошові кошти на утримання спірної квартири: 1 950 грн - 30 січня 2021 року та 3 500 грн - 21 лютого 2021 року, що підтверджується копіями платіжних доручень. Також, відповідач зазначала, що передавала безпосередньо позивачу грошові кошти на сплату комунальних послуг.

Указаних обставин позивач не оспорював.

Окрім того, як установлено судом та вбачається з ЄДРСР, постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року у справі №753/5123/21 (провадження №3/753/2843/21) позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства в сім`ї психологічного характеру по відношенню до відповідача ОСОБА_3 та в судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав. Зазначений факт відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого посилання суду першої інстанції на вказане судове рішення з тих підстав, що воно відсутнє у матеріалах справи, є безпідставними з огляду на наявність постанови Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року у справі №753/5123/21 (провадження №3/753/2843/21) в ЄДРСР та доступу у суду до цього реєстру.

Через постійні конфлікти з позивачем після виклику останнім 06 липня 2021 працівників поліції стосовно її цивільного чоловіка ОСОБА_8 , позивач покинула квартиру АДРЕСА_1 , оскільки подальше спільне проживання в одній квартирі стало неможливим.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, що між відповідачем ОСОБА_1 , з одного боку, та відповідачем ОСОБА_3 та її чоловіком, з іншого боку, склалися неприязні стосунки, що унеможливлювало постійне спільне проживання останніх в одній квартирі.

Відповідач з чоловіком та малолітньою дитиною залишила спірну квартиру саме у зв`язку із створенням неможних умов для проживання, а тому факт не проживання відповідачки із дітьми у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним позивачу житлом.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 з власного бажання зареєстрував у встановленому законом порядку місце проживання своєї доньки ОСОБА_3 у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_1 набула право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку, проте наразі між сторонами склались напружені відносини, що перешкоджають її проживанню в спірному помешканні, місцевий суд обґрунтовано вважав, що зміна місця проживання відповідача обумовлена поважними причинами, а отже відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_3 права користування спірною квартирою.

Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи позивача, що під час розгляду справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та взагалі не надав належну оцінку судовому рішенню Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2006 року у справі №2-2767, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що позивач в указаній справі змінив позовні вимоги та просив залишити зареєстрованою в його квартирі дочку ОСОБА_9 .

Окрім того, в даній справі та у справі №2-2767 різні предмет спору та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а ОСОБА_3 станом на час ухвалення вказаного рішення була неповнолітньою та її інтереси представляла матір, а отже рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2006 року у справі №2-2767 не має преюдиційного значення при вирішенні даної справи.

Інші аргументи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки зводяться до власного тлумачення стороною відповідача норм матеріально та процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник