П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року м. Київ

Справа № 753/9280/23

Провадження: № 22-ц/824/8996/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Борщенко Владлени Валеріївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубікіної М. І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2007 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції, Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис № 536 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2007. Від шлюбу у сторін є діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя у сторін не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння, почуття любові та поваги один до одного. З червня 2020 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та мають окремий бюджет, у зв`язку з чим, просила строк на примирення не надавати та розірвати шлюб.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 01 вересня 2007 року відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції, Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис №536.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Борщенко В. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції вирішив справу передчасно, проігнорував та не реалізував право відповідача на примирення між сторонами.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що з 01.12.2020 року відповідач не проживає з нею та не спілкується з дітьми, окрім того, у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 304 017, 38 грн та 300 933, 51 (по кожній дитині). Вважає, що в діях ОСОБА_1 є неправомірний склад, який убачається в тому, що він хоче уникнути призову, а також бажає мати можливість виїзду за кордон, як чоловік, який має дружину військовослужбовця ДПСУ.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Кушнір С. Б. апеляційну скаргу просили залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

28.06.2024 року до суду від адвоката Борщенко В. В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю представника в іншому провадженні.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , колегія суддів ураховувала наступне.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому провадженні, адвокат Борщенко В. В. не надала доказів на підтвердження вказаних обставин, а тому визначені обставини не можуть вважатись поважною причиною для відкладення розгляду справи.

Зважаючи на вищевикладене та ураховуючи ту обставину, що учасники справи про розгляд справи були повідомлені заздалегідь, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача та його представника , які не з`явилися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку позивачки та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішенння в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 01.09.2007 між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб.

Після одруження позивач змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З червня 2020 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та мають окремий бюджет.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились і перебування їх у шлюбі носить формальний характер, примирення між подружжям неможливе і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Окрім того, наданий ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2023 року сторонам строк на примирення позитивних результатів не дав.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Виходячи із засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивачка зазначала, що спільне життя з відповідачем не складається, протягом останнього часу вони з відповідачем проживали як чужі люди, між ними немає взаєморозуміння, а лише постійні сварки, конфлікти та стійкі неприязні взаємовідносини. Формальне перебування у шлюбі є недоцільним і буде суперечити його інтересам. Примирення між ними неможливе, а тому недоцільно давати строк на примирення, оскільки це лише відстрочить час розлучення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, подружні відносини між сторонами припинені, шлюб існує формально, а тому подальше існування шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки при апеляційному перегляді справи позивачка підтримала свою позицію, викладену у позовній заяві, та додатково вказала, що з грудня 2020 року проживає окремо від відповідача, з дітьми відповідач також не спілкується. Звернула увагу на те, що примушування до збереження шлюбу є порушенням її права на свободу та особисту недоторканність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції строку для примирення, колегія суддів виходить із того, що надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Доводи відповідача про те, що суд позбавив його права отримати достатній строк на реалізацію права на примирення та можливості зберігти сім`ю, колегія суддів спростовує наступним.

Як убачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції відповідач 01.11.2023 року подав заяву про надання строку на примирення сторін.

Позивачка проти задоволення такої заяви категорично заперечувала.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2023 року заяву відповідача задоволено частково, надано сторонам строк на примирення терміном 1 (один) місяць.

Колегія суддів ураховує, що позов про розірвання шлюбу подано в червні 2023 року, в той час, як відповідач звернувся із заявою про надання строку на примирення в листопаді 2023 року, тобто, на той час минуло вже 5 місяців, під час яких відповідач мав змогу вжити заходів до примирення. З огляду на зазначене, загальний строк на примирення сторін становить 6 місяців, що з врахуванням воєнного стану в Україні, та категоричних заперечень позивачки щодо надання такого строку було достатнім визначеним судом терміном для примирення.

При апеляційному перегляді справи встановлено, що за час розгляду справи взаємини сторін не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.

Посилання скаржника на те, що тимчасовий розлад в сім`ї і конфлікти між чоловіком та жінкою викликані випадковими причинами є неприйнятними, оскільки будь-які докази того, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні.

Більш того, за відомостями, наданими позивачкою в судовому засіданні убачається, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2024 року задоволення подання Головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Ушенко Ю.П. про оголошення в розшук ОСОБА_1 . Що в свою чергу, підтверджує пояснення позивачки, надані у відзиві на апеляційну скаргу, щодо окремого проживання та невиконання батьком обов`язків зі сплати аліментів, та ставить під сумнів доброчесність дій відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 та розірвання шлюбу.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростували.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2022 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_9 залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Борщенко Владлени Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено10 липня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова