УХВАЛА

20 листопада 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі головуючого судді Харечка С.П. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поставки та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поставки та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом із позовною заявою позивач подала до суду заяву про забезпечення позову, в якому просить суд накласти арешт на квартиру загальною площею 50.5 кв.м., житловою площею 30.0 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01.

В обґрунтування заяви вказує, ОСОБА_1 вважає, що Договір поставки №СТ-16618/11/16 від 30.11.2016 року, який нібито укладений 30.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є фіктивно укладеним задля заволодіння її квартирою у АДРЕСА_1 шляхом утворення неіснуючої заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 та подальшого звернення на предмет іпотеки - квартиру. Станом на сьогодні ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував 11.10.2023 року за собою право власності на вказану квартиру АДРЕСА_2 . У ОСОБА_1 є обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе у майбутньому до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення. Зокрема, відповідач - ОСОБА_2 після отримання позовної заяви ОСОБА_5 зможе безперешкодно продати дану квартиру для третьої особи, яка стане добросовісним набувачем, у якого ОСОБА_6 навіть при доведеності своїх позовних вимог не зможе витребувати свою квартиру згідно її заявленої другої вимоги.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч. 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 1ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Як убачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2016 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 підписано договір поставки №СТ-16618/11/16.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 , уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором поставки від 30 листопада 2016 року №СТ-16618/11/16.

Нерухоме майно, про накладення арешту та заборону вчинення дій щодо якого подано заяву ОСОБА_1 , було предметом спору у справі 569/3939/18.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від від 15.01.2024 р. ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 11.10.2023 р., документи подані для державної реєстрації - рішення суду справа №569/3939/18 від 11.12.2019 Рівненський міський суд Рівненської області.

Слід зазначити, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі статтею 81 ЦПК, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що клопотання про забезпечення позову є необґрунтованим, а його доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Зогляду на викладене, заява представника заявника про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149, 150, 153, 293, 294 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поставки та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Харечко С.П.