Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2882/23

Номер провадження: 2/511/57/24

26 серпня 2024 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Ільяшук А. В.,

помічника судді Замковенко О.Б., яка здійснює повноваження секретаря судового засідання за дорученням судді,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивачів - адвоката Месропянцевої О.В. (в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів),

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Магера Р.Ю,

третьої особи - приватного нотаріуса Іванової А.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Роздільна Одеської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова Альвіна Йосипівна, про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Роздільнянського районного суду Одеської області 14 вересня 2023 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов вищевказаний позов, згідно якого представник позивачів адвокат Цвігун Андрій Вікторович просив:

-визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 28 серпня 2019 року, якою остання відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_5 на користь чоловіка померлої ОСОБА_2 ;

-визнати недійсною заяву ОСОБА_4 від 28 серпня 2019 року, якою останній відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_5 на користь чоловіка померлої ОСОБА_2 ;

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 244, видане 12 червня 2020 року приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Івановою Альвіною Йосипівною;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_4 власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивачів.

З 19 жовтня 1962 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 (далі позивач, разом - позивачі).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_6 .

Позивачі придбали для своєї доньки ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_7 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який оформили на ОСОБА_7 .

Окрім того, позивачі забезпечили будинок усіма необхідними меблями та іншими речами, необхідними для проживання.

У 1995 році ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розлучилися та ОСОБА_7 відчужив (подарував) спірний будинок на користь ОСОБА_5 .

В подальшому, ОСОБА_5 вийшла заміж за ОСОБА_2 (далі відповідач).

У 2015 році стало відомо, що ОСОБА_5 захворіла.

Разом з цим, відповідач не проявляв належного догляду за хворою дружиною, не був присутній під час проведення їй операцій.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, спадкоємцями першої черги були позивачі та відповідач.

28 серпня 2019 року відповідач зустрів ОСОБА_1 та повідомив, що їм терміново необхідно з`явитися до нотаріуса.

Того ж дня позивачі разом із відповідачем прибули до приватного нотаріуса Іванової Альвіни Йосипівни. По дорозі до приватного нотаріуса, відповідач пояснив позивачам, що вони повинні написати заяву про прийняття спадщини.

Прибувши до нотаріуса, остання дала підписати позивачам заяви.

Поряд з цим, зміст заяв нотаріусом не роз`яснювався, через проблеми із зором, позивачі також самостійно їх не читали.

Далі, позивачі періодично навідувалися до будинку, разом з відвідуванням могили доньки ОСОБА_5 , оскільки будинок знаходиться біля кладовища.

Після поминальних проводів весною 2021 року позивачі вчергове прийшли до будинку та хотіли пом`янути дочку в будинку. Разом з тим, їм ніхто не відчинив.

Через деякий час позивачам вдалося зайти до будинку та пом`янути там доньку, під час чого нова дружина відповідача повідомила, що у них жодних прав на вказаний будинок немає, а його власником є виключно відповідач.

Пізніше, ОСОБА_1 зустрілася з відповідачем та озвучила йому повідомлені обставини його новою дружиною, які він підтвердив, однак про вказані обставини ОСОБА_1 дізналася вперше.

Позивачі є інвалідами ІІ групи, а також особами похилого віку, та в період важкого стану у зв`язку із смертю доньки, відповідач у змові з нотаріусом або запевнивши останню у дійсності намірів позивачів, привіз позивачів до нотаріуса, де вони підписали заяви про відмову від спадщини.

При цьому, на момент складання заяв про відмову від спадщини позивачі абсолютно не розуміли значення своїх дій.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач та його представник адвокат Магера Руслан Юрійович просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки спір між сторонами виник через те, що останній в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , став проживати з іншою жінкою.

При цьому, позовні вимоги є безпідставними, оскільки відповідач разом із померлою перебував у шлюби 23 роки, та після 2015 року, коли ОСОБА_5 захворіла, та до дня смерті, проживали разом.

Позивачами не надано жодних доказів на підтведження того, що на момент підписання заяв про відмову від спадщини вони не розуміли значення своїх дій та нотаріусом було роз`яснено правові наслідки підписання вказаних заяв.

Стислий виклад позиції третьої особи.

20 серпня 2019 року приватний нотаріусом Івановою Альвіною Йосипівною (далі нотаріусом) була заведена спадкова справа № 73/2019 до майна померлої ОСОБА_5 за заявою чоловіка спадкодавця відповідача.

У вказаній заяві він зазначив, що окрім нього, спадкоємцями за законом є мати спадкодавця ОСОБА_1 та батько ОСОБА_4 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» за вищевказаною адресою було направлено повідомлення про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

28 серпня 2019 року до нотаріуса звернулись позивачі, які заявили, що мають намір відмовитись від прийняття спадщини після смерті доньки.

Нотаріусом було роз`яснення позивачам правові наслідки заяви про відмову від прийняття спадщини та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Позивачі зазначили, що таке їх рішення відповідає їх волі та вони розуміють, що втратять будь-які права на будинок і згодні, щоб вказаний житловий будинок перейшов у власність відповідача.

До спливу 6-ти місяців, з дня відкриття спадщини, позивачі не звертались із заявою про відкликання заяв про відмову від прийняття спадщини.

В подальшому, 12 червня 2020 року нотаріусом було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом.

Після спливу 6-ти місяців та після видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, до нотаріуса почала звертатись ОСОБА_1 , яка скаржилась на відповідача, розповідала про сімейні неузгодженості і повідомила, що вже не бажає, щоб спадкове майно належало відповідачу.

Нотаріусом було роз`яснено, що заяви вже відкликати неможливо, оскільки сплив передбачений законодавством строк.

В подальшому, ОСОБА_1 неоднаразово зверталась до нотаріуса з метою ознайомлення із спадковою справою, однак нотаріусом їй було відмовлено.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 знову звернулась до нотаріуса та показала папірець, на якому щось було написано, та попросила, щоб нотаріус написала або підтвердила, що вона начебто говорила, що зять обіцяв за ними доглядати, однак нотаріус відмовила.

На підставі викладеного, а також у зв`язку з тим, що позивачами обраний неналежний спосіб захисту порушених прав, нотаріус просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Процесуальні дії у справі (крім протокольних).

18 вересня 2023 року задоволено заяву про забезпечення позовної заяви.

19 вересня 2023 року відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а також витребувано копію спадкової справи (а.с. 134 135, т. 1).

7 грудня 2023 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Іванову Альвіну Йосипівну (а.с. 242 243, т. 1).

20 березня 2024 року суддя ОСОБА_9 задовольнив самовідвід (а.с. 49, т. 2).

22 березня 2024 року суддя Ільяшук Антоніна Володимирівна прийняла цивільну справу до свого провадження (а.с. 53, т. 2).

9 травня 2024 року задоволено клопотання адвоката Месропянцевої Ольги Володимирівни про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (а.с. 77, т. 2).

17 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 96 97, т. 2).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як встановлено судом, в 1967 році у позивачів народилась донька ОСОБА_8 (а.с. 158, т. 1).

Позивачі є інвалідами ІІ групи (а.с. 10, 21, т. 1)

Згідно копії договору дарування, ОСОБА_7 подарував ОСОБА_10 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 169 170, т. 1).

Факт володіння ОСОБА_11 вказаним житловим будинком також підтверджується довідкою від 29 травня 2020 року № 4660, яка видана Роздільнянською міською радою Одеської області (а.с. 171, т. 1).

У 1995 році ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_12 , дружини ОСОБА_12 (а.с. 157, т. 1).

Разом з цим, в період шлюбу ОСОБА_5 захворіла, що підтверджується виписками із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 87 97, 108 114, 117 120, т. 1), та актами наданих послуг (а.с. 121 127, т. 1).

У зв`язку із тривалим захворюванням, ОСОБА_1 зверталась до народного депутата України ОСОБА_13 (а.с. 100, т. 1), Одеської обласної державної адміністрації (а.с. 101, 102 103, 106 107, т. 1), Всеукраїнського об`єднання «БАТЬКІВЩИНА» з метою отримання допомоги на лікування ОСОБА_5 (а.с. 104, т. 1),

Відповідно до копії довідки серії 12 ААБ № 241153, ОСОБА_5 була інвалідом І групи, причина захворювання: загальне захворювання, та потребувала стороннього догляду (а.с. 115, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, про що 8 серпня 2019 року складено відповідний актовий запис № 507 (а.с. 139, т. 1).

Як вбачається із матеріалів копії спадкової справи, 20 серпня 2019 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса Іванової Альвіни Йосипівни із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , та зазначив, що окрім нього, спадкоємцями першої черги є позивачі (а.с. 150, т. 1).

28 серпня 2019 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , зокрема, із заявою № 238 ОСОБА_4 , із заявою № 237 ОСОБА_1 (а.с. 154 155, т. 1).

Відповідно до змісту вказаних заяв, позивачі усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для них істотне значення, без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовились від прийняття спадщини з будь-яких підстав після смерті дочки ОСОБА_5 .

Нотаріусом було роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Водночас, в подальшому, ОСОБА_1 зверталась до Міністерства юстиції України із скаргами на дії приватного нотаріуса Іванової Альвіни Йосипівни (а.с. 71 79, т. 1).

При цьому, в ході розгляду справи, судом були допитані свідки сторони позивачів, однак, жодний з них не був свідком відмови позивачів від спадщини.

Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Звернувшись до суду з цим позовом, позивачі посилаючись на складання ними відповідно заяв про відмову від прийняття спадщини (після смерті їх доньки) внаслідок обману, що мав місце з боку відповідача, визначили правовою підставою позову правила статті 230 ЦК України, та на момент складання заяв вони абсолютно не розуміли значення своїх дій (стаття 225 ЦК України).

Як встановлено з фактичних обставин справи, ОСОБА_1 відповідно до заяви, яка містяться в спадковій справі, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від належної їй частки спадкового майна, яка залишилася після смерті її доньки ОСОБА_5 .

У цій заяві ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено її право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Аналогічного змісту підписав заяву ОСОБА_4 та нотаріусом йому було роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.

Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Вказані обставини свідчать про обізнаність позивачів зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.

Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк позивачі не скористалися.

При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що зміна думки щодо відмови від спадщини на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа № 705/2897/16-ц).

А тому, врахувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, і сам факт обману.

При цьому, правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).

Водночас, допитані свідки за клопотанням позивачів, не були свідками вказаних подій, оскільки під час підписання заяв про відмову від прийняття спадщину були присутніми лише позивачі, відповідач та приватний нотаріус.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що:

«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час розгляду справи, судом було роз`яснено право позивачів заявити клопотання про проведення експертизи для встановлення можливості або неможливості усвідомлення значення своїх дій у день підписання заяв, однак таке клопотання заявлено не було.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено, що на момент складання заяв про відмову від спадщину вони не розуміли значення своїх дій.

На підставі викладеного, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд прийшов до висновку про те, що позивачі, як спадкоємці за законом, скористалися своїм правом відмови від спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відносно інших аргументів сторін, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, позивачі у відповідності до пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненими від сплати судового збору, оскільки є інвалідами ІІ групи, а тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 81, 141, 178, 200, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова Альвіна Йосипівна, про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова Альвіна Йосипівна, адреса: вулиця Європейська, 44-б, місто Роздільна Одеської області.

Повний текст рішення виготовлено 5 вересня 2024 року.

Суддя А. В. Ільяшук