Номер провадження: 22-ц/813/3621/24
Справа № 509/4693/23
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
08.07.2024 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
з участю секретаря судового засідання Чеботар АГ.,
учасники справи:
позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач - Міністерство аграрної політики та продовольства України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України,
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року,
за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності, в обґрунтування якого зазначили, що мешкають у квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира надана ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Одеським коньячним заводом у 80-х роках минулого століття, як робітникам цього заводу.
ОСОБА_2 і ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Місцем реєстрації позивачів є квартира АДРЕСА_2 , однак після проведення інвентаризації та складання технічного паспорта будинку АДРЕСА_3 , житло позивачів зазначене як квартира АДРЕСА_4 .
Позивачі зазначають, що вказаний будинок є власністю держави, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України, тому вважають, що рішення про приватизацію вказаного житла має вирішуватись саме відповідачем.
Позивачі звернулися до відповідача із заявою щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , однак рішення щодо приватизації житла відповідачем не прийнято.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності задовольнив.
Визнав бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання їм вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною.
Суд першої інстанції вирішив питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що замість прийняття рішення з приватизації працівники Мінагрополітики свідомо ввели позивачів у оману відносно суб`єкта, який повинний вирішувати питання приватизації та змусили їх докладати додаткових та зайвих зусиль, щодо вирішення цього питання, що в решті решт, спонукало їх звернутися до суду з позовною заявою.
Посадові особи Мінагрпополітики рішення про приватизацію або відмову у приватизації не прийняли, відповіді надані з пропуском термінів на їх надання без викладення мотивів не прийняття будь якого рішення з питання приватизації, а також без роз`яснення порядку оскарження їх дій або бездіяльності.
Тому суд першої інстанції дійшов до висновку про бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний позивачами спосіб захисту своїх прав відповідає законодавству.
Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача про те, що орендне підприємство «Одеський коньячний завод» включене до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а тому квартира не може бути відчужена, оскільки відповідно до п. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», обмеження щодо заборони відчуження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність та на відчуження житла шляхом приватизації.
Суд першої інстанції виснував, що будинок АДРЕСА_3 є власністю держави, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України. Отже, відповідач, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо з приватизації вказаного майна.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Міністерство аграрної політики та продовольства України просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі Міністерство аграрної політики та продовольства України посилається на сплив строку оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла, оскільки вважає, що закінчення перебіг строку позовної давності закінчився 01.07.2023 року. Заяві відповідача про порушення строку позовної давності судом першої інстанції не надано оцінки.
Судом першої інстанції також не надано обґрунтування щодо доводів відповідача про заявлення позову до неналежного відповідача, не надано оцінки доказам, з яких вбачається, що спірне майно не належить державі в особі Мінагрополітики.
Приймаючи рішення про стягнення витрат на правову допомогу, судом першої інстанції не враховано не надання позивачем акту виконаних робіт з детальним описом (розрахунком), щодо кожної наданої послуги, доказів остаточного розрахунку гонорару та судових витрат в порядку передбаченому статтею 141 ЦПК України.
Щодо суті спору зазначає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 входить до цілісного майнового комплексу, який віднесено до сфери управління Фонду державного майна України. Органом, який мав прийняти рішення про приватизацію державного житла у якому проживають позивачі та ненадання їм вичерпної відповіді з питання приватизації є саме ПрАТ «Одеський коньячний завод», а отже введення в оману позивачів щодо здійснення процедури приватизації державного житлового фонду допущено ПрАТ «Одеський коньячний завод» у листах-відповідях представнику позивачів від 11.10.2017 року № 286, від 27.07.2016 року № 246.
Повноваженнями на прийняття рішення про проведення приватизації наділені органи місцевої державної адміністрації, державні підприємства, організації, установи - щодо об`єктів житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ, органи місцевого самоврядування - щодо об`єктів житлового фонду комунальної власності.
(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 17.01.2024 року роз`яснив позивачам право подати відзив на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги з доданими документами представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 отрива 16.04.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на те, що з урахуванням продовження процесуальних строків у зв`язку з COVID-19 та зупинення перебігу строку у зв`язку з введенням воєнного стану строк позовної давності не пропущено. Позивач не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_3 є власністю держави, не був переданий у власність коньячного заводу, а за згодою Мінагрополітики був лише переданий на зберігання до ПрАТ «ОЗК». Щодо розподілу судових витрат зазначив, що договором про надання правової допомоги передбачений фіксований розмір гонорару, який не залежав від складності справи. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.
Копію ухвали про відкриття провадження скаржник отримав 18.01.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 , який приймав участь у судовому засіданні, апеляційну скаргу визнав частково з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2024 року у справі № 509/3994/19.
Відповідач та представник відповідача судові повістки отримали 13.05.2024 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками. Представник відповідача в судове засідання не з`явився.
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, під час розгляду справи надавали заяву на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлень. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ч. 13 ст. 128 ЦПК України.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що замість прийняття рішення з приватизації працівники Мінагрополітики свідомо ввели позивачів у оману відносно суб`єкта, який повинний вирішувати питання приватизації та змусили їх докладати додаткових та зайвих зусиль, щодо вирішення цього питання, що в решті решт, спонукало їх звернутися до суду з позовною заявою.
Посадові особи Мінагрпополітики рішення про приватизацію або відмову у приватизації не прийняли, відповіді надані з пропуском термінів на їх надання без викладення мотивів не прийняття будь якого рішення з питання приватизації, а також без роз`яснення порядку оскарження їх дій або бездіяльності.
Тому суд першої інстанції дійшов до висновку про бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний позивачами спосіб захисту своїх прав відповідає законодавству.
Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача про те, що орендне підприємство «Одеський коньячний завод» включене до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а тому квартира не може бути відчужена, оскільки відповідно до п. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», обмеження щодо заборони відчуження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність та на відчуження житла шляхом приватизації.
Суд першої інстанції виснував, що будинок АДРЕСА_3 є власністю держави, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України. Отже, відповідач, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо з приватизації вказаного майна.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб
у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі
№ 591/6623/16-ц зазначено, що «Згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає».
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня
2020 року у справі № 201/6092/17.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.
Судом першої інстанції встановлено, що будинок АДРЕСА_3 (колишній гуртожиток з інвентарним № 3124), є власністю держави, знаходиться на зберіганні у ПрАТ «Одеський коньячний завод» відповідно до договору зберігання, укладеного за згодою відповідача між цим товариством та Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області (надалі РВ ФДМУ), а органом, уповноваженим управляти цим будинком, є Міністерство аграрної політики та продовольства України.
З метою набуття права власності на житло в порядку приватизації, позивачі декілька разів зверталися до відповідача, як до органу приватизації із заявами про приватизацію займаного ними державного житла, що підтверджено заявою про приватизацію від 30.09.2017 року; заявою адвоката №213 від 14.12.2017 року та повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення.
Позивачі зверталися з листами та заявами до Великодолинської селищної Ради, РВ ФДМ України в Одеській області та Овідіопольської районної Ради Одеської області, ПрАТ «Одеський коньячний завод» щодо вирішення питання приватизації квартири.
31 липня 2018 року ПрАТ «Одеський коньячний завод» листом № 139 повідомило позивачів, що спірне нерухоме майно передано товариству лише для зберігання і воно не наділене правами щодо розпорядження цим майном.
Листом від 13 серпня 2018 року Великодолинська селищна рада Овідіопольського району Одеської області повідомила, що вона не є органом приватизації, оскільки ніяких будинків по вул. Транспортна на балансі сільради не перебуває.
Згідно до листа Овідіопольської районної ради Одеської області № Н-23 від 21 листопада 2018 року, остання не має підстав приймати рішення про приватизацію, оскільки це майно не є власністю районної ради.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року в частині вимог про визнання суб`єкта владних повноважень протиправною, яка не змінена постановою Одеського апеляційного суду від 08 червня 2023 року та в цій частині залишено без змін постановою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 509/3994/19 встановлено, що будинок АДРЕСА_3 (колишній гуртожиток з інвентарним № 3124), є власністю держави, а органом, уповноваженим управляти цим будинком, є Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Із тексту зазначеного вище рішення суду вбачається, що як Міністерство аграрної політики та продовольства України приймало участь у розгляді справи № 509/3994/19, так і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а тому під час розгляду цієї справи ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2020 року.

Ураховуючи вкладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме Міністерство аграрної політики та продовольства України, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком, уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо приватизації вказаного майна та будь-яких процедурних питань, з цим пов`язаних.

Зважаючи на те, що позивачі неодноразово намагалися скористатися наданим їм законом правом на приватизацію майна, в якому вони проживають, в тому числі зверталися до Мінагрополітики із заявами щодо приватизації майна, однак жодного разу не отримали вичерпної відповіді або роз`яснення, яким саме чином вони можуть реалізувати свої права, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачам вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний ними спосіб захисту своїх прав в цій частині відповідає законодавству.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не залучення до участі у справі в якості відповідача ПрАТ «Одеський коньячний завод».

Разом з тим, суд першої інстанції задовольняючі позовні вимоги в частині визнання за позивачами в порядку приватизації право власності по 1/4 частини квартири, яка позначена у технічному паспорті під № НОМЕР_1 та становить 1263/10000 частини жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , не врахував, що Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить, а визнання права власності на приміщення безпосередньо судом знаходиться поза межами процедури, визначеної законодавством.

Зокрема, якщо орган місцевого самоврядування та орган приватизації зволікають з винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також висловлено Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22).

Крім того у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3404/22 (провадження № 61-10091св23) вказано, що «доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, задовольняючи позов, здійснив втручання у дискреційні повноваження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на увагу не заслуговують, оскільки щодо ефективності та належності визначеного позивачкою способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити певні дії щодо приватизації свідчать правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), які підтримані у постановах Верховного Суду

від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19), від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21)».

Належним способом захисту порушених прав позивачів є звернення із позовною заявою про зобов`язання розглянути їх заяви про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23), постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 509/3994/19.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачами в порядку приватизації право власності по 1/4 частини квартири, яка позначена у технічному паспорті під № НОМЕР_1 та становить 1263/10000 частини жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянута заява відповідача про застосування строку позовної давності, в якій зазначалося, що закінчення строку позовної давності щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла в якому проживають позивачі та не надання вичерпної відповіді з питання приватизації протиправною, відповідно до листа Мінагрополітики від 02.04.2018 року, відбулося 03.04.2021 року, а з урахуванням пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України відбулося 01.07.2023 року, не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12 такого змісту «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину.

Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, а також постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22, від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19, яким передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 14.08.2023 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то посилання відповідача на те, що строк позовної давності закінчився 01.07.2023 року є помилковим, тому наслідки спливу строку позовної давності до правовідносин сторін не застосовуються.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання право власності на квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з приміщень літ. «а5» - підвал 7-1 підвал 3,7 кв.м, літ. «а6» - прибудова 7-2 коридор 3,7 кв.м, 7- 3 кухня 11,2 кв.м, 7-4 санвузол 3,4 кв.м, з літ. «А» - житловий будинок 7-5 коридор 7,4 кв.м, 7-6 житлова 9,0 кв.м, 7-7 житлова 10,4 кв.м, 7-8 житлова 16,8 кв.м, загальною площею 65,6 кв.м, житловою площею 36,2 кв.м, господарських будівель і споруд літ. «Д1» - навіс, літ. «Е1» - гараж, № 2,3,4 - споруди, що становить 1263/10000 частини всього будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_5 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, Міністерством аграрної політики та продовольства України за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3510 грн за вимогою майнового характеру, що підтверджується платіжною інструкцією № 749 від 12.12.2023 року.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині вимог майнового характеру, то з ОСОБА_8 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України підлягає стягненню судовий збір в сумі 3510 грн.

о до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 37000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем в суді першої інстанції надано договір про надання правової допомоги від 22.07.2023 року укладений між адвокатом Батуріним С.Є. та ОСОБА_1 ; ордер на надання правової допомоги серії ВН № 1270319 відповідно до якого адвокат надає клієнту правничу допомогу при підготовці та розгляду Овідіопольським районним судом Одеської області цивільної справи за його позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 54 від 22 липня 2023 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Батуріну С.Є. 37000 грн, підстава сплати - договір про надання правової допомоги від 22 липня 2023 року.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 3 договору про надання правової допомоги від 22.07.2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Батуріним С.Є. за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити гонорар , який сторони визначили в твердій (фіксованій) сумі, яка не залежить від складності і кількості складних адвокатом документів та витраченого на це часу, а також від кількості відвіданих ним судових засідань та витраченого на це часу у розмірі 37000 грн. Виплата гонорару можлива частками, але повний розрахунок зі сплати гонорару повинен бути здійснений при підписанні цього договору.

Від відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечення щодо вказаних позивачем у позовний заяві розмірів витрат на правничу допомогу у розмірі 37000 грн не надходило.

При визначенні розміру витрат на професійну правову допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції колегія суддів враховує складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом, їх необхідність та реальність, також критерій розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи, відсутність клопотання відповідача в суді першої інстанції про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а також приймаючи до уваги те, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню частково, то наявні підстави для стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України, на користь ОСОБА_1 витрат понесених у зв`язку з наданням правової допомоги адвокатом у суді першої інстанції у розмірі 20000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права в частині не дотримання вимог ЦПК України щодо розподілу судових витрат, зокрема прийняття судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 37000 грн в супереч тому, що позивачем не надано акту виконаних робіт з детальним описом (розрахунком) щодо кожної наданої послуги не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21-ц (провадження № 12-14гс22) зазначено, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. З аналізу норми статті30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як зазначалося вище в договорі про надання правової допомоги від 22.07.2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Батуріним С.Є., останні визначили гонорар адвоката у твердій (фіксованій сумі), яка не залежить від складності і кількості складних адвокатом документів та витраченого на це часу, а також від кількості відвіданих ним судових засідань та витраченого на це часу.

Оскільки в договорі про надання правової допомоги від 22.07.2023 року сторони визначили гонорар адвоката у твердій (фіксованій сумі), тому посилання відповідача про надання відповідачем акту виконаних робіт з детальним описом (розрахунком) щодо кожної наданої послуги є необґрунтованим.

У травні 2024 року ОСОБА_1 до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що при підготовці до розгляду і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Крім того, очікує понести витрати орієнтовно 1000 грн, які пов`язані з явкою його представника до апеляційного суду і ці витрати будуть уточненні на останньому судовому засіданні. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 10000 грн.

В судовому засіданні представником позивача адвокатом Батуріним С.Є. зазначено, що будь-яких уточнень судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, крім зазначених у відзиві на позовну заяву 10000 грн, не заявляє.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВН № 1347645, договір про надання правової допомоги від 03.04.2024 року, укладений між адвокатом Батуріним С. Є. та ОСОБА_1 , відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов`язок надати йому юридичну допомогу при розгляді Одеським апеляційним судом апеляційної скарги Міністерства аграрної політики та продовольства України по цивільній справі № 509/4693/23; фіскальний чек від 02.05.2024 року про сплату ОСОБА_1 гонорару за договором про надання правової допомоги від 03.04.2024 року в сумі 10000 грн.

Пунктом 3 договору від 03.04.2024 року передбачено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити гонорар, який сторони визначили у твердій (фіксованій) сумі, яка не залежить від складності і кількості складних адвокатом документів та витраченого на це часу, а також від кількості відвіданих ним судових засідань та витраченого на це часу у розмірі 10000 грн.

Відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції надавалися письмові пояснення на відзив позивача, при цьому в них відсутні заперечення щодо зазначеного позивачем у відзиві на апеляційну скаргу розміру витрат на правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, результат розгляду апеляційної скарги, обсяг наданих ОСОБА_6 позивачу послуг (подання відзиву на апеляційну скаргу), участь у судовому засіданні 08.07.2024 року, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 5000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія судів дійшла висновку про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 21490 грн (20000 грн + 5000 грн 3510 грн судовий збір сплачений відповідачем під час подання апеляційної скарги)

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу скасувати.

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у розмірі 21490 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 липня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова