КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 372/3875/23

номер провадження 22-ц/824/6772/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року /суддя Зінченко О.М./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (будинком) шляхом виселення, просила усунути перешкоди у користуванні їй, ОСОБА_2 , її будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання йому іншого приміщення.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 її будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання йому іншого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. /а.с. 39-42/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що він заселився до спірного будинку зі згоди власника, за яким доглядав та продовжував проживати після його смерті, загалом більше 10-ти років. Після отримання позивачем права власності на будинок, належними позовними вимогами було б втрата користування спірним майном. Звертаючись з вимогою про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, позивач обрала неналежний спосіб захисту. Крім того, вказував, що суд першої інстанції повинен був з`ясувати чи є втручання у його право на житло не лише законним а й необхідним у демократичному суспільстві чи відповідає виселення нагальній необхідності та чи є співрозмірним із переслідуваною метою

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, направив клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з поганим самопочуттям, яке відхилено апеляційним судом у зв`язку з бездоказовістю. ОСОБА_2 також не з`явилась, повідомлялась належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , 1939 р.н., спадщина складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.11.2022 р. (а.с.7)

З копій Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №314311743 від 05.11.2022 р. та Витягу з Державного реєстру речових прав №338963554 від 13.07.2023 р. вбачається, що 05.11.2023 р. за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_1 (а.с.8)

Позивач ОСОБА_2 18.07.2023 р. зверталася до Обухівського РУП ГУНП в Київській області з заявою в якій просила допомогти їй виселити ОСОБА_1 , який незаконно заселився в будинок АДРЕСА_1 . (а.с.9)

З висновку по повідомленню від ОСОБА_2 від 21.07.2023 р. вбачається, що 19.07.2023 р. до чергової частини Обухівського ВП ГУ НП в Київській області поштою надійшло звернення від ОСОБА_2 , якій вона повідомила, що її брат ОСОБА_1 перешкоджає користуватися її будинком та земельною ділянкою, що розташована в АДРЕСА_3 , та просить допомоги у виселенні його з даного будинку за вищевказаним адресом. В ході проведення перевірки було встановлено, що як вказала у своєму зверненні ОСОБА_2 , в АДРЕСА_3 , згідно витягу з державного реєстру речових справ вона є власницею будинку. На даний час в даному будинку проживає її брат ОСОБА_1 , який перешкоджає у користуванні даним майном. ОСОБА_1 усно пояснив, що він в даному будинку проживає тривалий час, без реєстрації. Земельна ділянка належить його сестрі, але будинок, де він проживає їй не належить. Він вважає, що дії його сестри незаконні та з даного приводу він буде звертатися до суду. Раніше ОСОБА_4 та її донька зверталися з даного приводу до Обухівського РУП з питанням виселення ОСОБА_1 з вищевказаного будинку та по їх зверненнях було проведено ретельну перевірку в межах своєї компетенції. По всіх зверненнях прийняте рішення та неодноразово було рекомендовано заявникам звернутися до суду з питанням виселення ОСОБА_1 з даного будинку примусово, так як останній добровільно виселятися не бажає. (а.с.11)

18.08.2023 р. ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з письмовим проханням звільнити її будинок АДРЕСА_1 та сплатити всі борги за комунальні послуги. Крім того зазначила, що у разі відмови вона буде вимушена подавати позов до суду про виселення його з будинку за рішенням суду. (а.с.12)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст.ст. 41, 47 Конституції України якими передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення, а частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).

Відповідач зазначав, що він поселився у спірному будинку, після того, як його власний будинок став непридатним до мешкання, тобто має власне житло.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що своїми діями відповідач перешкоджає позивачці у реалізації її права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який нею був успадкований.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції не оцінено пропорційність втручання у його право користування житлом, не враховано, що непридатність його власного будинку сталась у зв`язку з тим, що він доглядав за власником будинку, який помер, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на таке.

Так, у даній справі причинно-наслідковий зв`язок між непридатністю власного житла і діями по зайняттю спірного будинку не має правового значення, оскільки вирішальним є право власності спадкоємиці майна.

Оцінюючи втручання на мирне володіння майном, апеляційний суд зазначає про відсутність порушення у цій справі ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, оскільки втручання у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами визначається законним заходом, який ставить за мету як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження в країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб прав власності на майно, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В даному випадку, відповідач має власний будинок, незважаючи на його, як вказує сам відповідач «непридатність до проживання», в даному випадку, порівнюючи з захистом права власності позивачки, він не буде нести надмірний тягар, звільнивши спірний будинок.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: