КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 752/17192/23

номер провадження 22-ц/824/7307/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник заявника ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

представник боржника Пхайко Ю.Л. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Пхайко Юлії Леонідівни

на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року /суддя Хоменко В.С./

за заявою представника ОСОБА_2 - Пхайко Юлії Леонідівни про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню

у справі за заявою ОСОБА_4 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину з ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Голосіївським районним судом м. Києва 28.08.2023 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 21.08.2023 року і до досягнення повноліття дітей.

25.10.2023 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - адвоката Пхайко Ю.Л. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року у задоволенні заяви відмовлено. /т. 2 а.с. 176-180/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Пхайко Ю.Л. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати, визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_2 добровільно утримує своїх дітей, а отже відсутнє порушене право заявника, водночас, судом першої інстанції не належним чином виконані положення ст. 263 ЦПК України. Зазначала, що ОСОБА_2 постійно дбав про свою родину, про що були надані відповідні докази до заяви, які не досліджено судом першої інстанції належним чином. Наголошувала також, що наявність невизначеного місця проживання дітей також є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки аліменти стягуються на користь того, з ким проживають діти.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 28.08.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 21.08.2023 року і до досягнення повноліття дітей.

Постановляючи оскаржену ухвалу про відмову у визнанні судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 160 ЦПК України про те, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. п. 4 і 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянутий за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто, об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто, випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, доводи заявника про відсутність у нього обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей ґрунтуються на тій підставі, що ним належним чином виконуються свої батьківські обов`язки, ним відкрито картки на обох своїх синів і щомісячно їм особисто пересилаються кошти.

Водночас, за змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність ані від розірвання шлюбу, ані від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

Доводи апеляційної скарги про те, що юридично місце проживання дітей не визначено, апеляційний судом відхиляються з огляду на те, що фактично діти проживають разом з матір`ю, що підтверджується сторонами, спору з приводу цього не заявлено, отже юридичне закріплення місця проживання дітей в даному випадку не має правового значення.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте СК України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним.

Суд першої інстанції зробив вірні висновки про те, що добровільна участь батька у витратах на дітей чи участь в інших витратах колишньої дружини та їх дітей, не є доказом сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки відсутність обов`язку сплати аліментів означає, що між сторонами, наприклад, укладено відповідний договір щодо утримання дітей, що могло б свідчити про те, що аліментні зобов`язання врегульовані іншим, аніж судове рішення, чином.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Пхайко Юлії Леонідівни на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: