Справа № 369/2583/18
Провадження №2-п/369/15/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А. Я.,

при секретарі Ведмеденко Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву заявника (відповідача) ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) суму основного боргу - 168 246(сто шістдесят вісім тисяч двісті сорок шість) грн. 64 коп., відсотки за користування грошима - 38 903(тридцять вісім тисяч дев`ятсот три) грн. 18 коп., 3% річних 5642(п`ять тисяч шістсот сорок дві) грн. 13 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 4130,00 грн та судовий збір у розмірі 2 169(дві тисячі сто шістдесят дев`ять) 22 грн.

15.06.2023 року заявник (відповідач) ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду, посилаючись на те, що вказане заочне рішення було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме про судовий розгляд справи йому не було відомо, оскільки він за вказаною у позовній заяві адресою не проживав та відповідно поштової кореспонденції не отримував. Про наявність вищевказаного рішення суду дізнався лише 24.05.2023 року з позовної заяви позивача про стягнення заборгованості за період невиконання рішення від працівників ОСББ та того ж дня звернувся до суду і ознайомився з матеріалами справи та отримав копію рішення. Також вказує, що на позику в іноземній валюті не поширюються вимоги нарахування відсотків за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, оскільки розписка не встановлює розмір процентів за користування позикою. Щодо своїх тверджень посилався на практику Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене заявник (відповідач) просив суд поновити йому строки на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року у цивільній справі №369/2583/18, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

12.02.2024 року за вх. № 6888 від заінтересованої особи (позивача) ОСОБА_3 надійшли заперечення на заяву відповідача про перегляд заочного рішення, згідно з якими ОСОБА_3 просив суд відмовити в задоволенні заяви та акцентував увагу суду на тому, що відповідач знаючи про необхідність виконання свого зобов`язання свідомо нехтував його виконанням, оскільки він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виконати зобов`язання.

06.06.2024 року за вх. № 271183 від представника заявника (відповідача) ОСОБА_1 адвоката Бабенка С.С., до суду надійшли письмові пояснення, згідно з якими представник заявника (відповідача) акцентує увагу суду на відсутності у матеріалах справи розрахунків заборгованості, відсутності укладеного між сторонами договору позики, та відсутності законних підстав у нарахуванні відсотків за користування грошовим и коштами в іноземній валюті.

У судове засідання учасники провадження не з`явилися, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином.

При цьому, від заявника (відповідача) до суду надійшла заява про проведення судового розгляду справи за його відсутності, де останній також вказав, що заяву про перегляд заочного рішення підтримує та просить суд її задовольнити, а заочне рішення суду від 15.06.2018 року скасувати.

У свою чергу, від заінтересованої особи (позивача) до суду також надійшла заява про проведення судового розгляду справи за його відсутності, де останній вказав, що просить суд відмовити у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши матеріали додані до заяви, дійшов висновку про те, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №369/2583/18, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) суму основного боргу - 168 246(сто шістдесят вісім тисяч двісті сорок шість) грн. 64 коп., відсотки за користування грошима - 38 903(тридцять вісім тисяч дев`ятсот три) грн. 18 коп., 3% річних 5642(п`ять тисяч шістсот сорок дві) грн. 13 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 4130,00 грн та судовий збір у розмірі 2 169(дві тисячі сто шістдесят дев`ять) 22 грн.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Окрім того, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009, де в п. 33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема: обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

На підставі ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої ст. 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Отже, відповідач повинен вказати на докази, якими обґрунтовуються заперечення проти вимог позивача. При цьому, заочне рішення підлягає скасуванню, тільки якщо докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що згідно з ч. 2 ст.281ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою, можна зробити висновок, що суд, ухвалюючи заочне рішення, повинен дати оцінку всім доказам, які є у справі.

Таким чином, не може бути підставою для скасування заочного рішення посилання відповідача на докази, які були у справі, оскільки вони вже були оцінені судом при ухваленні заочного рішення. Для скасування заочного рішення потрібно, щоб докази були новими (не досліджувались судом при ухваленні заочного рішення) та мали істотне значення для правильного вирішення справи.

В той же час в ЦПК України чітко врегульовано порядок подачі доказів. Так, згідно зі ст. 43 сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням даної вимоги, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Отже, можна зробити висновок, що відповідач посилаючись на докази, якими обґрунтовуються заперечення, повинен вказати не тільки на нові докази, але й навести поважні причини, чому такі докази не були подані до початку розгляду справи по суті. І тільки за одночасної наявності названих процесуальних і матеріальних обставин суд може скасувати заочне рішення. При спеціальному порядку суд першої інстанції може переглянути заочне рішення, тільки якщо відповідач посилається на докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи у випадку відсутності відповідача з поважних причин; порушення норм процесуального права при ухваленні заочного рішення може бути підставою тільки для апеляційного оскарження.

Таким чином, оскільки підставами скасування заочного рішення є поважність неявки в судове засідання відповідача та наявність істотних доказів у справі в обґрунтування заперечень проти вимог позивача, за відсутності зазначених обставин у сукупності, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення.

Разом з тим, заявником (відповідачем) та його представником до суду не надано будь-яких доказів, того, що він, як відповідач не був повідомлений про наявність вищевказаної судової справи. Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою вказаною позивачем у позові, куди судом і здійснювалися поштові направлення судових повісток та іншої кореспонденції. Вказана кореспонденція поверталася до суду з відміткою АТ «Укрпошта» - «за закінченням терміну зберігання». Ним, як заявником не надано суду доказів не проживання за вказаною адресою.

Більше того, з 2015 року заявник знаючи про наявність у нього грошового зобов`язання жодним чином не поцікавився його станом та не вжив заходів до його виконання.

Крім того, заявником та його представником не надано суду нових доказів, які не були досліджені судом під час судового розгляду справи та слугували для ухвалення вищевказаного судового рішення.

Також, суд роз`яснює учасникам, що позбавлений можливості переглядати вказане рішення щодо його законності з тих же підстав та повторного дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення заявника (відповідача) слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 287-288,258-260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву заявника (відповідача) ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Андрій ВОЛЧКО