Провадження № 22-ц/824/2482/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Оніщука М.І.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Національного університету оборони України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд виселити відповідачів з кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: АДРЕСА_2, військове містечко № НОМЕР_1 , без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку.

В обґрунтування позову вказував, що у 2002 році відповідачі без достатніх правових підстав зайняли спірну кімнату № НОМЕР_2 у гуртожитку Університету.

Зазначав, що на час зайняття кімнати № НОМЕР_2 у гуртожитку ОСОБА_2 та члени його сім`ї в університеті не навчалися, військову службу не проходили, не були пов`язані з університетом трудовими відносинами, рішення про вселення в спірну кімнату не приймалося, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладали, за місцем проживання відповідачі не зареєстровані.

Посилався, що відповідачі зайняли спірну житлову площу на підставі листа заселення № 276 від 27.05.2002 та по цей час без достатніх правових підстав утримують її.

Зазначав, що відповідачі забезпечені жилим приміщенням за рахунок Міністерства оборони України, оскільки відповідно до листа начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління від 06.03.2018 № 303/25-1330 ОСОБА_2 у м. Івано-Франківськ утримує двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Національний університет оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не було повно і всебічно досліджено обставини даної справи та не надано належної оцінки аргументам позивача.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд не звернув належної уваги на факт того, що ОСОБА_2 , не проходив військову службу в академії чи університеті (який є її правонаступником) на балансі якого знаходиться спірна житлова площа, яка надавалась відповідачу та членам його сім`ї для тимчасового проживання в період навчання.

Окрім того, апелянт наголошує, що перед відповідачем, як військовослужбовцем, держава виконала свій обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовця та членів їх сімей», та забезпечила останнього житловим приміщенням для постійного проживання.

Також вказує, що задоволення позовних вимог про виселення відповідачів є необхідним для забезпечення у встановленому законом порядку реалізації житлових прав інших громадян, що працюють чи навчаються в університеті, є спів розмірним вказаній меті та становитиме розумний баланс між інтересами особи та суспільства, відтак, не становитиме невиправданого втручання у його право на повагу до житла.

Від відповідачів надійшли до суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони заперечують проти її доводів та просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 разом з сім`єю в кількості трьох осіб вселився до кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: АДРЕСА_2 , військове містечко № НОМЕР_1 ), з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався та і наразі користується цим житлом - протягом 21 року, перебуває на квартирному обліку та станом на час вселення був військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, тому право користування відповідача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати та без надання іншого житла є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває на балансі Національного університету оборони України згідно розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № 1831 (а.с.10 т.1).

Відповідно до листа-заселення начальника Національної академії оборони України від 27 травня 2002 року підполковнику ОСОБА_2 дозволено заселення у гуртожиток, а саме у кімнату АДРЕСА_4 (наразі АДРЕСА_5 , військове містечко № НОМЕР_1 ), склад сім`ї 3 особи (а.с.5 т.1).

Відповідно до витягу із Наказу Міністра оборони України № 293 від 21 червня 2002 року, підполковника ОСОБА_3 призначено старшим офіцером відділу організації зв`язку (проводового, радіорелейного) головного управління зв`язку і автоматизованих систем управління військами Генерального Штабу Збройних Сил України. Житлом у м. Києві не забезпечений (а.с. 182 т.1).

Даним наказом також зафіксовано факт закінчення у червні 2002 року ОСОБА_3 факультет (підготовки фахівців оперативно-тактичного рівня) Національної академії оборони України.

Відповідно до витягу із Наказу Міністра оборони України № 1134 від 16 грудня 2002 року, підполковника ОСОБА_3 звільнено у запас з військової служби за п.п. «б» п. 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України. Підлягає направленню на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Звільняється у зв`язку з реформуванням ЗСУ із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України (а.с.181 т.1).

Згідно із Довідкою № 22022 від 27.02.2018 полковник запасу ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва з 19.02.2003 (а.с. 183 т.1).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України.

Указом Президента України від 22 лютого 2013 року № 85/2013 було присвоєно Національному університету оборони України ім`я Івана Черняховського і надалі іменувано його - Національний університет оборони України імені Івана Черняховського.

Указом Президента України Зеленського В.О. від 16.06.2023 № 335/2023 було визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 22.02.2013 № 85/2013 «Про присвоєння імені Івана Черняховського Національному університету оборони України».

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що встановивши, що ОСОБА_2 у 2002 році разом з сім`єю в кількості трьох осіб вселився до кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: АДРЕСА_2 , військове містечко № НОМЕР_1 ), з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався та наразі продовжує користуватися цим житлом - протягом 21 року, перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ та станом на час вселення був військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, звільнений у запас у зв`язку з реформуванням ЗСУ із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України, під час проходження служби у гарнізоні житлового приміщення не отримував, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 759/4907/18, від 15 серпня 2022 року у справі №761/17609/18, від 28 червня 2023 року у справі № 761/37167/18.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32-35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Таким чином, судом першої інстанції правильно оцінено пропорційність позовних вимог щодо принципів статті 8 Конвенції, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що право користування відповідача житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, тому виселення його із спірної житлової кімнати та без надання іншого житла є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують, за своїм змістом зводяться до незгоди з оцінкою суду першої інстанції фактичних обставин справи стосовно доведеності заявлених позивачем вимог, з якою погоджується колегія суддів, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: