Номер провадження: 22-ц/813/3504/24
Справа № 522/7604/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої органом державної влади,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

17 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що за його заявами 25 квітня 2020 року та 10 жовтня 2022 року були внесені відомості до ЄРДР, проте досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000184 та № 0000281, що зареєстровані за його заявами, проводиться неефективно, вказав на ігнорування Одеською обласної прокуратурою та ГУНП в Одеській області його доводів та посилань в заявах (повідомленнях) використання земельних ділянок ПП «Південьпарксервіс» та порушень земельного законодавства Южненської міською радою. Також позивач вказав на проведення службовими особами СБУ в Одеській області слідчих дій до внесення відомостей до ЄРДР, чим вчинено кримінальне правопорушення. Окрім того вказав на те, що Одеською обласною прокуратурою не були внесені відомості до ЄРДР та в черговий раз надано відповіді від 10.01.2023, 09.02.2023 та 24.02.2023. При цьому позивач зазначає, що шкоду завдану бездіяльністю Одеської обласної прокуратури та ГУНП в Одеській області, він оцінює у 1 935 000 грн, яка згідно наданого до позову розрахунку складається з матеріальної шкоди у розмірі 1 910 000 грн та 25 000 грн моральної шкоди, які просить стягнути з Держави Україна на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої органом державної влади відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 10 квітня 2024 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 17 квітня по 26 квітня 2024 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 квітня 2024 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що слідчим відділенням відділу поліції №1 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000184, розпочатому 19.02.2020 за заявою ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 364 КК України щодо використання приватним підприємством «Південьпарксервіс» земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Постановою слідчого від 06.07.2021 вказане кримінальне провадження закрито на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, слідчим відділенням відділення поліції № 4 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000281, розпочатому 10.10.2022 за ч. 1 ст. 364 КК України за заявою ОСОБА_1 щодо протиправних дій посадових осіб Южненської міської ради, які, зловживаючи своїми службовими повноваженнями, заволоділи грошовими коштами шляхом укладання додаткової угоди до договору про оренду земельної ділянки площею 12 га та зниження орендної плати, чим спричинили збитки державі.

Досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000281 триває та жодній особі про підозру на час подання позову не повідомлялось.

У вказаних кримінальних провадженнях ОСОБА_1 має процесуальний статус заявника.

Як зазначає позивач, досудове розслідування у вказаних провадженнях проводиться неефективно.

Окрім того, позивачем вказується на те, що Одеською обласною прокуратурою не були внесені відомості до ЄРДР та в черговий раз надано відписки від 10.01.2022, 09.02.2023 та 24.02.2023.

При цьому позивачем вказано на заподіяння йому шкоди бездіяльністю Одеської обласної прокуратури та ГУНП в Одеській області, яку він оцінює у 1 935 000 грн. Згідно із доданого до позову розрахунку вказана сума складається з 1 910 000 грн матеріальної шкоди (збитки державі та винагорода викривачу ) та 25 000 грн моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини першої статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивачі повинні були довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 523/4822/17.

Отже, наведені норми є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, оскільки для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Разом з цим, наведеними нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Отже, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За таких обставин, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Реальність настання моральної шкоди має бути доведено належними та допустимими доказами, яких позивачем у справі не надано.

Звертаючись у цій справі з вимогами про відшкодування шкоди, позивач ОСОБА_1 вказував на неефективне проведення досудового розслідування у кримінальних провадження №0000184 та №0000281, що були зареєстровані за його заявами, та у яких він є заявником. Окрім того, як на підставу стягнення моральної шкоди, позивач посилався також на бездіяльність Одеської обласної прокуратури та Березівської окружної прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви.

Надаючи правову оцінку вказаним твердженням ОСОБА_1 , суд правильно погодився з доводами відповідача Одеської обласної прокуратури, що визначальним у виниклих правовідносинах є те, що незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Саме таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 з подібними правовідносинами, яку в силу положень частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України належить застосувати й у цій справі.

Також судом першої інстанції вірно враховано висновки, викладені Верховним Судом у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, згідно із яких встановлення обставин бездіяльності слідчого прокуратури та скасування слідчими суддями незаконних процесуальних рішень слідчого та прокурора не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, з огляду на таке.

Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені нею як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії під час перевірки заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль у порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням її прав.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 638/14260/16, від 10.10.2018 у справі № 640/3837/17, від 31.10.2018 у справі № 646/5224/17, від 28.112018 у справі № 638/9055/15, від 11.09.2019 у справі № 336/5519/18, від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17, від 22.09.2021 у справі № 686/14607/20, від 19.10.2022 у справі № 554/8034/20, від 29.05.2023 у справі № 438/647/19.

Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 641/7772/17, від З0.06.2020 у справі № 641/7984/17, від 11.09.2020 у справі № 638/11416/18, 20.01.2021 у справі № 686/27885/19, від 03.03.2021 року у справі № 638/17962/15, від 08.04.2021 у справі № 646/5261/19 та інших.

Водночас суд правильно відхилив доводи позивача про відшкодування шкоди у цій справі за вимогами до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України, завданою порушенням прав унаслідок проникнення до його житла працівниками Управління СБУ в Одеській області, оскільки такі дії вчинені іншими особами та не можуть бути підтвердженням протиправності дій (чи бездіяльності) відповідачів у цій справі та відповідно підставою для відшкодування моральної шкоди за вказані дії.

Так, за змістом положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Між тим позивачем не доведено протиправних дій чи бездіяльності відповідачів у справі.

У свою чергу, за відсутності противоправної поведінки (неправомірних дій або бездіяльності) і моральної (немайнової) шкоди, відсутній й причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка згідно доданого до позову розрахунку складається з суми винагороди викривачу, суд правильно дійшов наступного висновку.

Так, ОСОБА_1 посилався на те, що за його заявами 25 квітня 2020 року та 10 жовтня 2022 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тому, оскільки відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції» викривач має право на винагороду у розмірі 10 відсотків від грошового розміру предмету корупційного злочину або розміру завданих збитків від злочину, він оцінює свою матеріальну шкоду у розмірі 1 910 000 грн, яку просить стягнути з Держави у цій справі. Згідно розрахунку вказані кошти у сумі 1 910 000 грн винагорода викривачу розрахована з суми збитків держави за фактичне використання земельної ділянки упродовж 8 років - 19125132 грн) х 10%.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що фактично позивач визначаючи вказану суму винагороду викривача у якості матеріальної шкоди, звернувся у цій справі з позовними вимогами про відшкодування такої шкоди.

Проте, винагорода викривачу не є за своєю суттю матеріальною шкодою, тобто певними збитками, які є наслідком протиправних дій чи бездіяльності відповідача, яка може бути стягнута, як матеріальна шкода, завдана особі, оскільки порядок та умови її виплати, встановлені спеціальним законодавством .

Частиною першою статті ст. 53-7 Закону України «Про запобігання корупції» перебачено, що право на винагороду має викривач, який повідомив про корупційний злочин, грошовий розмір предмета якого або завдані державі збитки від якого у п`ять тисяч і більше разів перевищують розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на час вчинення злочину.

Поряд з цим, виходячи зі змісту положень ч. 2 ст. 53-7 Закону України «Про запобігання корупції», якою позивач обґрунтовував свої вимоги, розмір винагороди становить 10 відсотків від грошового розміру предмета корупційного злочину або розміру завданих державі збитків від злочину після ухвалення обвинувального вироку суду.

Відповідно до ст. 131-1 КПК України за повідомлення про корупційний злочин, активне сприяння його розкриттю, якщо грошовий розмір предмета злочину або завдані державі збитки від такого злочину в п`ять тисяч і більше разів перевищують розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення злочину, викривачу виплачується винагорода у вигляді 10 відсотків від грошового розміру предмета корупційного злочину або від завданого державі збитку після ухвалення обвинувального вироку суду, але не більше трьох тисяч мінімальних заробітних плат, встановлених на час вчинення злочину.

Суд визначає конкретний розмір винагороди, що підлягає виплаті викривачу, з урахуванням таких критеріїв:

персональність інформації - інформація, повідомлена викривачем правоохоронному органу, повинна походити від його особистої обізнаності, у тому числі інформація, отримана від третіх осіб, не міститися в публічних звітах, результатах перевірок, матеріалах, дослідженнях, інформаційних повідомленнях тощо органів чи засобів масової інформації, крім випадку, якщо викривач є джерелом такої інформації, а також не бути відомою правоохоронному органу з інших джерел;

важливість інформації - повідомлена викривачем інформація повинна містити фактичні дані, що можуть бути перевірені, і сприяти доказуванню хоча б однієї з обставин вчинення корупційного злочину, передбачених пунктами 1-3, 6 і 7 частини першої статті 91 цього Кодексу.

У разі відсутності хоча б одного із зазначених критеріїв суд приймає вмотивоване рішення про відмову у виплаті винагороди.

Отже, за змістом наведених норм винагорода виплачується викривачу за результатами судового розгляду після ухвалення судом обвинувального вироку, який набрав законної сили.

Таким чином, чи є підстави для виплати винагороди викривачу і, якщо так, у якому розмірі та в якому порядку, вирішує суд, ухвалюючи вирок, через що позовні вимоги позивача про стягнення винагороди викривача у розмірі 1 910 000 грн, як матеріальної шкоди, не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, позивачем ОСОБА_1 не доведено наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: протиправність поведінки відповідачів, факт наявності моральної та матеріальної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням та шкодою, через що за відсутності вказаних елементів цивільна відповідальність не настає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції (фактично дублюють текст позовної заяви) із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк