Номер провадження: 22-ц/813/1137/24
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що позивач на підставі договору дарування від 02 вересня 2009 року є власником 9/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 152,1 кв.м, який позначений на технічному паспорті під літ. «Б1», та огорожі № № НОМЕР_1 , 6, 7. Відповідачі є власниками інших 41/50 частин цього будинку. Проте між ним та відповідачами не досягнуто згоди щодо поділу домоволодіння та земельної ділянки.

Позивач просив суд виділити в натурі ОСОБА_1 належні 9/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме виділити в натурі частину жилого будинку першого поверху літ. «Б», прибудову літ. «б»: 2-5 - площу житлових кімнат 12,3 кв.м, 2-6 - кухні 10,3 кв.м, 2-6а - санвузлу площею 2,3 кв.м, 2-9 - коридор площею 1,9 кв.м, загальною площею 26,8 кв. м, огорожі № № 5, 6, 7, розташованих на земельній ділянці площею 158 кв. м; визнати за ОСОБА_1 право власності на виділене в натурі ізольоване житлове приміщення; виділити співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 натурі 41/50 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за варіантом, вказаним експертом у висновку № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року, з подальшим визнанням права сумісної власності; встановити порядок користування земельною ділянкою площею 158 кв.м за другим варіантом, запропонованим експертом у висновку № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою залишено без задоволення.

Одеський апеляційний суд постановою від 12.03.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до наданих технічних паспортів на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житлового будинку під літ. «Б», частину якого позивач просить виділити в натурі, немає. Крім того судом констатовано, що в технічному паспорті житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 23 червня 2016 року допущено ряд помилок при зазначенні товщини перегородок та номеру житлового будинку.

Суд відхилив висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року стосовно визначення можливих варіантів виділу в натурі 9/50 частин зазначеного будинку, оскільки в ньому наявні відомості про інший об`єкт нерухомості та їх власників, в запропонованих варіантах виділу часток співвласників зазначені житлові будинки під літ. «А», «Б», прибудови під літ. «А1», «б», яких немає в технічних паспортах, а посилання експерта щодо необхідності на першій стадії виконати розділ домоволодіння і земельної ділянки згідно діючих нормативно-технічних норм і правил, узгодити переобладнання з компетентними органами для можливості автономної експлуатації часток домоволодіння (якщо такі необхідно виконати), не відповідає дійсності з огляду на те, що між сторонами вже склався певний порядок користування спірним будинком.

Також судом встановлено, що побутові стоки відходять від частини будинку, яку займає позивач, до самочинно обладнаної вигрібної ями, яка є частиною домоволодіння, а отже судовий експерт повинен був звернутися до суду з відповідним повідомленням та клопотанням щодо роз`яснення подальшого проведення експертизи, однак цього зроблено не було.

Щодо позовних вимог про виділ відповідачам в натурі 41/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 суд зазначив, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги відповідачами у справі не заявлялися, а позивач не вправі заявляти ці вимоги стосовно частини домоволодіння, яка йому не належить.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 10.02.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12.03.2020 року скасовав, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважав висновки судів про недоведеності підстав для виділення в натурі частки ОСОБА_1 із домоволодіння, яке перебуває у спільній частковій власності, а також визначення порядку користування земельною ділянкою, яка перебуває у спільному користуванні сторін передчасними.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що між сторонами вже склався та існує порядок користування спільним домоволодінням, при цьому у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина першого поверху будинку з окремим входом, житловою кімнатою, кухнею, санвузлом та коридором, а у користуванні відповідачів інші приміщення першого поверху будинку (у тому числі окремі кухня та санвузол), всі приміщення другого поверху та підвал. Також на територію двору (земельної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1 забезпечено два окремі входи.

Очевидно, що вирішення питання наявності технічної можливості виділу частки ОСОБА_1 в натурі із спільного домоволодіння мало ключове значення у розглядуваній справі та судом першої інстанції була вірно призначена будівельно-технічна експертиза.

Проте, суди попередніх інстанцій відхилили вказаний висновок експерта з формальних міркувань. При цьому суди не надали оцінки поясненням експерта ОСОБА_4 в судовому засіданні 30 серпня 2018 року, в яких експерт визнав, що висновок у дослідницькій частині містить певні технічні описки, які, однак, не впливають на правильність його заключної частини. Крім того, експерт надав пояснення щодо причин зміни загальної площі житлового будинку у технічному паспорті із 152,1 кв.м, замість 151,7 кв.м вказавши, що це відбулось у зв`язку із округленням площ приміщень під час їх обміру.

Облаштування ОСОБА_1 вигрібної ями за межами земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , за наявності передбачених законом підстав, може бути предметом реагування відповідних контролюючих органів.

Відомостей про технічну неможливість облаштування ОСОБА_1 іншого способу відведення стоків із частини домоволодіння, яку він просить виділити собі в натурі, матеріали справи не містять.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.10.2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою задовольнив.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що між сторонами фактично вже склався та існує порядок користування спільним домоволодінням, при цьому у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина першого поверху будинку з окремим входом, житловою кімнатою, кухнею, санвузлом та коридором, а у користуванні відповідачів інші приміщення першого поверху будинку (у тому числі окремі кухня та санвузол), всі приміщення другого поверху та підвал. Також, на територію двору (земельної ділянки) будинку АДРЕСА_1 , забезпечено два окремі входи.

Суд першої інстанції зазначив, що до постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження 17.08.2022 року, відповідачами так і не було заявлено клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи, на спростування висновку експерта № 5389/17-1431, від 27 червня 2017 року, яка призначена за ухвалою суду. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що доводи відповідача щодо недопустимості у якості доказу висновку експерта № 5389/17-1431, від 27 червня 2017 року, не заявляючи при цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, маючи на це право та можливість, не заслуговують на увагу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині покладання на нього обов`язку заявити клопотання про проведення повторної експертизи, оскільки тягар доведення обставин на яких ґрунтується позов покладається на позивача. Посилається на те, що судовий експерт, надаючи пояснення у судовому засіданні зазначив, що до складу частки ОСОБА_1 входять об`єкти самочинного будівництва, тому виділ частки є неможливим. Отже у справі не доведено обставин можливості виділу частки нерухомого майна.

Вважає, що суд касаційної інстанції вийшов за межі повноважень.

Також судом першої інстанції не взято до уваги рішення адміністративного суду, яке має преюдиційне значення для цієї справи.

Посилається на застосування судом першої інстанції положень ЗК України у редакції, яка набрала чинності після 10.12.2009 року, проте підлягала застосуванню редакція ст. 120 ЗК України, внесена згідно з Законом України № 997-V від 27.04.2007 року.

Також посилається на порушення норм процесуального права, а саме: необґрунтоване відхилення клопотання про відкладення розгляду справи, порушення засад змагальності проведення допиту експерта за відсутності скаржника, а також не надання оцінки доказам, наданим скаржником.

(2) Позиція інших учасників справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2023 року у справі визначено склад суду: головуючий Ігнатенко П.Я., судді члени колегії: Воронцова Л.П., Полікарпова О.М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 07.03.2023 року відкрив апеляційне провадження, роз`яснив право на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Вища рада правосуддя рішенням від 30.05.2023 року № 567/0/15-23 вирішила достроково закінчити відрядження суддів Херсонського апеляційного суду до Одеського апеляційного суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2023 року в даній справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А. у зв`язку з закінченням відрядження судді Ігнатенко П.Я.

У судове засідання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

ОСОБА_1 повідомлений у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 повістку отримав 29.02.2024 року, шляхом направлення на електронну пошту, а також у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою.

ОСОБА_3 повідомлена у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 15.04.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про виклик та допит судового експерта ОСОБА_4 з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на сторін обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції, після повернення справи Верховним Судом на новий розгляд (який тривав з 15.03.2021 року по 04 жовтня 2022 року) клопотань про виклик судового експерта не заявив.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач мав об`єктивну можливість заявити клопотання про виклик свідків під час розгляду справи в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі не викладені обставини та не надані докази неможливості звернення із клопотанням про виклик експерта у визначений законом процесуальний строк.

У судовому засіданні ОСОБА_2 обставин поважності пропуску строку не зазначив, клопотань про його поновлення не заявив.

Враховуючи викладені обставини, не звернення скаржника до суду першої інстанції з клопотанням про виклик для допиту судового експерта, не зазначення підстав поважності пропуску процесуального строку звернення з вказаним клопотанням та відсутність клопотання про поновлення строку колегія суддів вважає, відсутніми підстави для задоволення вказаного клопотання ОСОБА_2 .

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами фактично вже склався та існує порядок користування спільним домоволодінням, при цьому у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина першого поверху будинку з окремим входом, житловою кімнатою, кухнею, санвузлом та коридором, а у користуванні відповідачів інші приміщення першого поверху будинку (у тому числі окремі кухня та санвузол), всі приміщення другого поверху та підвал. Також, на територію двору (земельної ділянки) будинку АДРЕСА_1 , забезпечено два окремі входи.

Суд першої інстанції зазначив, що до постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження 17.08.2022 року, відповідачами так і не було заявлено клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи, на спростування висновку експерта № 5389/17-1431, від 27 червня 2017 року, яка призначена за ухвалою суду. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав, що доводи відповідача щодо недопустимості у якості доказу висновку експерта № 5389/17-1431, від 27 червня 2017 року, не заявляючи при цьому клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, маючи на це право та можливість, не заслуговують на увагу.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 08.12.2008 року по справі № 2-7579/08 з домоволодіння АДРЕСА_1 , виділено в натурі частину житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, визнавши за ними в рівних частках право власності на житловий будинок, загальною площею 152,1 кв.м, житловою площею 80,3 кв.м, підсобною площею 71,8 кв.м, що складається з: 1-й поверх: 2-1 коридор 9,6 кв.м; 2-1а жила кімната 10,5 кв.м; 2-2 кухня 9,5 кв.м; 2-3 санвузол 6,5 кв.м; 2-4 котельна 1,3 кв.м; 2-5 жила кімната 12,3 кв.м; 2-6 кухня 10,3 кв.м; 2-6а санвузол 2,3 кв.м; 2-7 коридор 3,9 кв.м; 2-8 веранда 5,6 кв.м; 2-9 коридор 3,4 кв.м. Всього по 1 поверху: жила площа 22,8 кв.м, підсобна площа 52,4 кв.м, загальна площа 75,2 кв.м 2-й поверх: 2-10 коридор 2,5 кв.м; 2-11 жила кімната 20,7 кв.м; 2-12 веранда 14,4 кв.м; 2-13 жила кімната 11,0 кв.м; 2-14 коридор 0,9 кв.м; 2-15 туалет 1,1 кв.м; 2-16 жила кімната 11,3 кв.м; 2-17 жила кімната 14,5 кв.м; 2-18 коридор 0,5 кв.м. Всього по 2 поверху: жила площа 57,5 кв.м, підсобна площа 19,4 кв.м, загальна площа 76,9 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 158,0 кв.м за фактичним користуванням, та присвоєно окрему поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. ст. 319, 328 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

02.09.2009 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 9/50 частин будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1890, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_1 прийняв в дар 9/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «Б1», житловою площею 80,3 кв.м, загальною площею 152,1 кв.м, огорожі № 5, 6, 7, розташованих на земельній ділянці площею 158 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 від 23.05.2013 року, вказаний будинок під літ. «Б1» має загальну площу 152,1 кв.м, житлову 80,3 кв.м, підсобну 71,8 кв.м та складається з двох поверхів: загальна площа по першому поверху складає 75,3 кв.м, житлова 22,8 кв.м, підсобна 52,3 кв.м; по другому поверсі: загальна площа складає 76,8 кв.м, житлова 57,5 кв.м та підсобна - 19,3 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 від 23 червня 2016 року спірний житловий будинок зазначений під літ. «Б1» та має загальну площу 151,7 кв.м, житлову - 80,3 кв.м, підсобну - 71,4 кв.м, складається з двох поверхів: загальна площа по першому поверху складає 75,3 кв.м, житлова - 22,8 кв.м, підсобна 52,5 кв.м; по другому поверху: загальна площа складає 76,4 кв.м, житлова - 57,5 кв.м, підсобна - 18,9 кв.м.

Згідно висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5389/17- 1431 від 27 червня 2017 року, складеного на виконання ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2016 року, для виділу 9/50 частин домоволодіння, належних ОСОБА_1 , у самостійний об`єкт нерухомості, необхідно на першій стадії виконати розділ домоволодіння і земельної ділянки, згідно діючих нормативно-технічних норм і правил, узгодити переобладнання з компетентними органами для можливості автономної експлуатації часток домоволодіння (якщо такі необхідно виконати), що виділяються.

Експертом запропоновано варіант поділу домоволодіння АДРЕСА_1 , що відображає фактичний порядок користування домоволодінням, який склався між співвласниками на теперішній час.

Згідно запропонованого експертом варіанту поділу домоволодіння АДРЕСА_1 , співвласнику ОСОБА_1 з ідеальною часткою 9/50 пропонується виділити частину житлового будинку літ. «Б», прибудову літ. «б»: 1-й поверх: 2-5 - житлова кімната площею 12,3 кв.м, 2-6 - кухня площею 10,3 кв.м, 2-6а - санвузол площею 2,3 кв.м, 2-9 коридор площею 1,9 кв.м. Разом загальна площа складає 26,8 кв.м, житлова - 12,3 кв.м.

Співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою 41/50 пропонується виділити: частину житлового будинку літ. «А», прибудову літ. «А1»: у житловому будинку літ. «Б1» з прибудовою літ. «62» з підвалом: 1-й поверх: 2-1 - коридор площею 9,6 кв.м, 2-1а - житлова кімната площею 10,5 кв.м, 2-2 - кухня площею 9,5 кв.м, 2-3 - санвузол площею 6,5 кв.м, 2-4 - котельня площею 1,3 кв.м, 2-7 - коридор площею 3,9 кв.м, 2-8 - веранда площею 5,6 кв.м, 2-9а - сходи площею 1,6 кв.м.

2-й поверх: 2-10 - коридор площею 2,5 кв.м, 2-11 - житлова кімната площею 20,7 кв.м, 2- 12 - веранда площею 7,4 кв.м, 2-13 - житлова кімната площею 11,0 кв.м, 2-15 - санвузол площею 1,9 кв.м, 2-16 - житлова кімната площею 11,3 кв.м, 2-17 - житлова кімната площею 14,5 кв.м, 2-18 - коридор площею 0,5 кв.м, 2-19 - туалет площею 1,4 кв.м, 2-20 - коридор площею 5,2 кв.м. Разом загальна площа складає 124,9 кв. м, житлова - 68,0 кв.м.

Також, експертом у висновку № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року запропоновано два можливих варіанти користування земельною ділянкою, розташованою при домоволодінні АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , в порушення державних будівельних норм, за межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 , облаштував вигріб.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Отже за змістом частини першої статті 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. При цьому враховується технічна можливість переобладнання будинку в відокремлені частини із самостійним виходом (ізольовані квартири), які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Отже, при вирішенні спору суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності усталеного порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 734/2499/16-ц (провадження № 61-14837св19).

Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року тапостанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що між сторонами вже склався та існує порядок користування спільним домоволодінням, при цьому у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина першого поверху будинку з окремим входом, житловою кімнатою, кухнею, санвузлом та коридором, а у користуванні відповідачів інші приміщення першого поверху будинку (у тому числі окремі кухня та санвузол), всі приміщення другого поверху та підвал. Також на територію двору (земельної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1 забезпечено два окремі входи.

Очевидно, що вирішення питання наявності технічної можливості виділу частки ОСОБА_1 в натурі із спільного домоволодіння мало ключове значення у розглядуваній справі та судом першої інстанції була вірно призначена будівельно-технічна експертиза.

Експерт Одеського НДІСЕ ОСОБА_4 у своєму висновку № 5389/17-1431

від 27 червня 2017 року вказав про наявність технічної можливості виділу частки ОСОБА_1 із домоволодіння, що перебуває у спільній власності сторін та визначив можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою на який розташовано будинок відповідно до часток сторін у праві власності на будинок.

Відповідно до положень частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року вказав, що суди, відхиливши висновок експерта № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року з формальних міркувань, вказавши на певні недоліки при його оформленні (зокрема невідповідність у літерації будівель та споруд, помилкові прізвища співвласників, тощо), не надали оцінки поясненням експерта ОСОБА_4 в судовому засіданні 30 серпня 2018 року, в яких експерт визнав, що висновок у дослідницькій частині містить певні технічні описки, які, однак, не впливають на правильність його заключної частини. Крім того, експерт надав пояснення щодо причин зміни загальної площі житлового будинку у технічному паспорті із 152,1 кв. м, замість 151,7 кв. м вказавши, що це відбулось у зв`язку із округленням площ приміщень під час їх обміру.

Направляючи дану цивільну справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 року, посилаючись на ч. 1 ст. 113 ЦПК України, зазначив, що суди попередніх інстанцій фактично не вирішили спору між сторонами, який триває з 2015 року, належним чином не мотивували відхилення доказів, наданих позивачем та дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між сторонами фактично вже склався та існує порядок користування спільним домоволодінням, при цьому у користуванні ОСОБА_1 знаходиться частина першого поверху будинку з окремим входом, житловою кімнатою, кухнею, санвузлом та коридором, а у користуванні відповідачів інші приміщення першого поверху будинку (у тому числі окремі кухня та санвузол), всі приміщення другого поверху та підвал.

На територію двору (земельної ділянки) будинку АДРЕСА_1 забезпечено два окремі входи.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В судовому засіданні 04.10.2022 року судом першої інстанції допитано експерта Одеського НДІСЕ Ярован В.М., якому доручено проведення експертизи, який зазначив, що висновок у дослідницькій частині дійсно містить певні технічні описки, які, однак не впливають на правильність його заключної частини. Крім того, експерт надав також пояснення щодо причин зміни загальної площі житлового будинку у технічному паспорті із 152,1 кв.м, замість 151,7 кв.м вказавши, що це відбулось у зв`язку із округленням площ приміщень під час їх обміру.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 щодо недопустимості висновку експерта № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року зазначивши, що з останнім не заявлялося клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, маючи на це право та можливість.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що висновок експерта № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року встановлює наявну технічну можливість виділу належної частки ОСОБА_1 в натурі зі спільного домоволодіння, відповідачем ОСОБА_2 не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на спростування вказаного висновку, клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи не заявлялося.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5389/17- 1431 від 27 червня 2017 року, зазначено, що об`єктом дослідження є домоволодіння АДРЕСА_1 . Дослідження проводились на підставі матеріалів цивільної справи, додаткових матеріалів та результатів натурного обстеження спірного домоволодіння. До дослідження приймався технічний паспорт КП «БТІ» ОМР від 23.06.2016 року.

В матеріалах справи міститься лист Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 02.02.2018 року в якому зазначається, що в технічних паспортах, виготовлених 11.06.2009 року, 23.05.2013 року та 23.06.2016 року зазначений зовнішній розмір будинку 9,00 м. Зовнішні та внутрішні розміри будинку у всіх трьох технічних паспортах не змінювалися, можливо зробити висновок, що в технічному паспорті від 23.06.2016 року під час вичерчивання поверхового плану за допомогою комп`ютерного програмного забезпечення допущена графічна помилка в зазначенні товщини перегородки, яка проходить по правій стороні приміщень 2-м, 2-4 та лівій стороні приміщень 2-6, 2-6а, 2-5, яка повинна складати 0,12 м, а не як можливо визначити за масштабом креслення 0,45м. При зазначенні номера житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в єкспликації приміщень технічного паспорта від 23.06.2016 року допущена описка і помилково вказаний № НОМЕР_2 , замість правильного номера «49-Б».

В судовому засіданні 30 серпня 2018 року експерт ОСОБА_4 зазначив, що висновок у дослідницькій частині містить певні технічні описки в написанні прізвищ, щодо різниці загальної площі житлового будинку зазначеної у технічному паспорті від 23.06.2016 року із 152,1 кв. м, замість 151,7 кв. м вказав, що невідповідність виникла у зв`язку із округленням площ приміщень під час їх обміру, однак це не впливає на можливість виділу частки в натурі.

Доводи апеляційної скарги про те, що в судовому засіданні 30 серпня 2018 року судовий експерт ОСОБА_4 зауважив, що до складу неналежної позивачу ОСОБА_1 частки нерухомого майна входять самочинно збудовані ним об`єкти та зазначив, що за таких умов виділ є неможливим, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, експерт ОСОБА_4 в судовому засіданні 30 серпня 2018 року зазначив, що при проведенні інвентаризації в технічному паспорті відсутні відмітки про самовільне будівництво. Для виділу 9/50 частини домоволодіння, спочатку необхідно визначити порядок користування, узгодити переобладнання з компетентними органами для можливості автономної експлуатації часток домоволодіння, що виділяються, а лише потім виділяти в натурі.

Експертом Ярован В.М. в судовому засіданні не зазначалися обставини, що у зв`язку з самочинним будівництвом не можливо здійснити виділ в натурі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 дійшов висновку про те, що «положення статті 152 ЖК України не стосуються вирішення питань технічної можливості поділу спірної нерухомості та визначення необхідності його здійснення. Тобто, стаття 152 ЖК України не застосовується при вирішенні спору співвласників про поділ спільного майна або про виділ з нього частки.

Тому відсутність у матеріалах справи технічних висновків про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки тощо не перешкоджає суду ухвалити рішення про суті спору, якщо наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи.

Таким чином, у суду відсутні підстави вимагати від позивача проходження дозвільної процедури за правилами статті 152 ЖК України до ухвалення судом рішення про поділ спірного нерухомого майна.

Отже, ухвалення рішення суду про поділ нерухомого майна в натурі між його співвласниками не потребує попереднього (до ухвалення такого рішення) подання до суду сторонами документів, що дають право на виконання відповідних будівельних робіт, навіть у тому випадку, коли такий поділ вимагатиме переобладнання та перепланування спірної нерухомості з проведенням робіт, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування».

Отже посилання експерта на те, що для виділу 9/50 частини домоволодіння, спочатку необхідно узгодити переобладнання з компетентними органами для можливості автономної експлуатації часток домоволодіння, що виділяються, а лише потім виділяти в натурі є помилковим, так як поділ нерухомого майна в натурі між його співвласниками не потребує попереднього подання документів, що дають право на виконання відповідних будівельних робіт.

В судовому засіданні 04.10.2022 року експерт ОСОБА_4 зазначив, що різниця в площі виникла у зв`язку із округленням площ приміщень під час їх обміру. Дана невідповідність не є підставою для не виділу 9/50 частини домоволодіння в натурі. Щодо вигрібу, то зазначив, що це не входить до його компетенції.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не застосував положення статті 376 ЦК України, та здійснив виділ частки із об`єкту із самочинним переплануванням, оскільки позивачем за межами присадибної ділянки, на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси та є комунальною власністю, самовільно обладнана яму, у яку спрямовані стоки нечистот не заслуговують на увагу.

Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року зазначив, що облаштування ОСОБА_1 вигрібної ями за межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 за наявності передбачених законом підстав, може бути предметом реагування відповідних контролюючих органів.

Відомостей про технічну неможливість облаштування ОСОБА_1 іншого способу відведення стоків із частини домоволодіння, яку він просить виділити собі в натурі, матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виділення ОСОБА_1 в натурі у власність 9/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме частину жилого будинку першого поверху літ. «Б», прибудову літ. «б»: 2-5 - площу житлових кімнат 12,3 кв.м, 2-6 - кухні 10,3 кв.м, 2-6а - санвузлу площею 2,3 кв.м, 2-9 - коридор площею 1,9 кв.м, а всього загальною площею 26,8 кв.м, огорожі №№ 5, 6, 7, розташованих на земельній ділянці площею 158 кв.м, припинивши право спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 120 ЗК України, в редакції на час виникнення правовідносин, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У договорі дарування 9/50 частин будинку АДРЕСА_1 від 02.09.2009 року, укладеному між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_1 прийняв в дар 9/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «Б1», житловою площею 80,3 кв.м, загальною площею 152,1 кв.м, огорожі № 5, 6, 7, розташованих на земельній ділянці площею 158 кв.м.

Згідно листа ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 22.06.2016 року інформація щодо технічної документації зі складання правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.

В матеріалах справи наявний технічний звіт ТОВ «Геодезична компанія» 2016 року з кадастрової зйомки земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 з каталогами координат та відомостями щодо зазначеної земельної ділянки.

Установивши, що між сторонами виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою і в позасудовому порядку вирішити вказаний спір сторони не змогли, суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про можливість встановити порядок користування земельною ділянкою площею 158 кв.м за другим варіантом експертного висновку № 5389/17-1431 від 27 червня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання скаржника про відкладення розгляду справи до завершення воєнного стану не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом частини 2 статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Отже, право на судовий захист є однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи. Право на доступ до правосуддя може бути реалізоване лише в тому випадку, коли воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення порушених прав. Обмеження цього права не допускається навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом правової позиції Конституційного Суду України (рішення від 20 червня 2019 року № 6-р/ 019 у справі № 1-152/2019(3426/19) законні очікування є одним з проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. В аспекті статті 8 Конституції України юридична визначеність означає несуперечливість такого регулювання та недопустимість його зміни з порушенням засадничих принципів права.

Основними засадами судочинства є розумні строки розгляду справи та обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Отже дана справа перебуває на розгляді суду з жовтня 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 звертався до суду із клопотаннями, надавав докази, приймав участь у розгляді справи, що підтверджується протоколами судового засідання, 03.10.2022 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи,розумні строки розгляду справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення судом першої інстанції під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови ОСОБА_2 у клопотанні про відкладення розгляду справи до завершення воєнного стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надана оцінка рішенню адміністративного суду, яким ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного казначейства України про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення відмовлено з підстав недотримання позивачем вимог п.3.25б* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», яким забороняється обладнання внутрішньодомової каналізації з відведенням побутових стоків у вигріб, та проект місцевих очисних споруд до каналізації садиб, за відсутності інженерних мереж міської (селищної) каналізації, має бути погодженим органами санепідслужби.

Обставини встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2018 року не свідчать про неможливість виділення позивачу в натурі 9/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2021 року у цій справі зазначив, що облаштування ОСОБА_1 вигрібної ями за межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 , за наявності передбачених законом підстав, може бути предметом реагування відповідних контролюючих органів. Відомостей про технічну неможливість облаштування ОСОБА_1 іншого способу відведення стоків із частини домоволодіння, яку він просить виділити собі в натурі, матеріали справи не містять.

Посилання скаржника на те, що судом повторно за відсутності відповідача допитаний експерт ОСОБА_4 , що свідчить про порушення принципу змагальності сторін, який зазначив, що виділ можливий, проте в судовому засіданні 30.08.2018 року цим же експертом зазначалося, що виділ не можливий, є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 04 жовтня 2022 року, був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, тому судом першої інстанції не порушено принцип змагальності сторін.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький