КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8142/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 30 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейн Проперті Групп», ОСОБА_2 , про визнання недійсним Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав,-

в с т а н о в и в :

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Юкрейн Проперті Групп», ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав, у якому просив: визнати недійсним Договір №1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав, укладений за результатами проведення електронних торгів між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ним було укладено кредитний договір №1701/0708/77-009, відповідно до якого він отримав в кредит грошові кошти в розмірі 39 000 доларів США строком до 03 липня 2027 року. Для забезпечення виконання кредитного договору він передав в іпотеку банку земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею - 0,166 га, а між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1701/0808/77-009-Р-1 від 04 липня 2008 року

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 березня 2016 року на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 790 305,66 грн.

18 березня 2019 року відбувся продаж на відкритих електронних торгах права вимоги за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04 липня 2008 року, забезпечення: вищезазначена земельна ділянка, переможцем якого, відповідно до протоколу №UA-EA-2019-01-28-000076-b, стала ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що реалізована на спірних торгах земельна ділянка є спільною сумісною власністю, та під час проведення торгів власників не було повідомлено про дату, час та місце їх проведення, що є підставою для визнання договору недійсним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 30 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що при проведенні торгів мали місце порушення, які у тому числі і вплинули на результат проведення спірних торгів, оскільки позивача у справі не було повідомлено про дату, час та місце проведення майбутніх торгів.

Наступне, на що звертає увагу суду, це неузгодженість суми боргу, відмінність між ціною, зазначеною Фондом у формі залишку та встановленою сумою заборгованості згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24.03.2016 року у справі №569/11797/15-ц, що міститься в матеріалах справи. Окрім того, безпосередньо перед реалізацією на спірних торгах земельної ділянки, не лише позивача, як боржника, а і поручителя не було повідомлено про дату, час та місце проведення прилюдних торгів, чим унеможливило і її, як поручителя, участь у торгах.

Як зазначає у своєму рішенні суд першої інстанції, суду не надано доказів оскарження позивачем відкритих торгів (аукціону), за результатами яких було відчужено право вимоги за кредитним договором та було укладено оспорюваний договір, що не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи містяться зазначені докази, подані представником ОСОБА_2 , що і є переможцем торгів.

За таких обставин зазначає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що вимога про визнання Договору №1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав є такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що позивач не був стороною вищевказаного правочину та даний правочин не змінює обсяг прав та обов`язків, які позивач набув, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки. Позивач хоч і не був стороною оспорюваного Договору, але оспорюваний Договір зачіпає його права та охоронювані Законом інтереси та безпосередньо стосується його, як власника такого майна, що відчужується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для висновку про ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, натомість як доводи суду першої інстанції, покладені в основу вказаного рішення про відмову у задоволенні позову є законними і обґрунтованими в розумінні ст.263 ЦПК України, та такими, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права в аналогічних спірних правовідносинах.

Звертає увагу суду на те, що чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Зазначає, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги (або договору купівлі-продажу майнових прав) не створює для позичальника або особи, до якої перейшли його обов`язки, безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вважає, що позивачем, як заінтересованою особою в розумінні ст.215 ЦК України, не доведено належними та допустимими доказами обставин, які б свідчили щодо порушення його власних майнових прав та інтересів, внаслідок укладення спірного у даній цивільній справі правочину з купівлі-продажу майнових прав, стороною якого він є.

Крім того, з огляду на обраний позивачем спосіб судового захисту, ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ні ТОВ «Юкрейн Проперті Групп» у спірних правовідносинах, що є предметом розгляду даної цивільної справи, не є належними у розумінні ЦПК України відповідачами.

Вважає, що ОСОБА_2 у законний спосіб на законних підставах набула право вимоги за Кредитним договором та похідними від нього Іпотечним договором та Договором поруки і подальша реалізація нею своїх правомочностей як нового кредитора до Боржника та осіб, які надали забезпечення, належить виключно до компетенції останнього.

Вказує, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги (або договору купівлі-продажу майнових прав) не створює для позичальника або особи, до якої перейшли його обов`язки, безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року справі №761/11389/23 є законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, таким, що ухвалено у відповідності з висновками Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права в аналогічних спірних правовідносинах, натомість як доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є такими, що не містять підстав для висновку про ухвалення оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим така скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним правочином, оскільки такий правочин жодним чином не змінює обсяг прав та обов`язків позивача за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04.07.2008 року, що були предметом Договору №1224/К від 02 квітня 2019 року. Тому, суд дійшов висновку, що вимога про визнання Договору

№1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач не був стороною вищевказаного правочину та даний правочин не змінює обсяг прав та обов`язків, які позивач набув, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1701/0708/77-009, відповідно до якого позичальник ОСОБА_1 отримав в кредит грошові кошти в розмірі 39 000 доларів США, з відсотковою ставкою 13 % річних строком до 03 липня 2027 року.

04 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1701/0708/77-009-Р-1, згідно якого поручитель ОСОБА_3 несе солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_1 , взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 1701/0708/77-009.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 04 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №1701/0708/77-009-Z-1, за умовами якого останній передав в іпотеку банку земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,166 га, кадастровий номер 56246859:00:02:005:0368, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: с. Колоденка Рівненського району Рівненської області.

Також, судом встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, зокрема і за кредитним договором від 04 липня 2008 року №1701/0708/77-009.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2016 року у справі №569/11797/15 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 790305,66 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту - 716337,24, заборгованість за відсотками - 73 968,42 грн.

Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, тому у банку виникло право достроково звернутись до нього та ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 березня 2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким від 03 березня 2015 року запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк».

На підставі постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладі фізичних осіб 02 жовтня 2015 року прийнято рішення №181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банку ОСОБА_5 строком на 2 роки від 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно, в подальшому його повноваження були продовжені на два роки до 04 жовтня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Комітету Фонду гарантування з питань консолідації та продажу активів від 07 листопада 2018 року №2313 було затверджено умови продажу активів АТ «Дельта Банк», зокрема: право вимоги за кредитним договором

№1701/0708/77-009 від 04 липня 2008 року, укладеним з фізичною особою.

18 березня 2019 року відбулися електронні торги лоту F11GL37059: Право вимоги за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04 липня 2008 року, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: Земельна ділянка несільськогосподарського призначення, загальною площею - 0,166 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с.Колоденка. Іпотекодавцем є позичальник. Продаж відбувся за згодою заставодержателя.

Електронні торги за лотом F11GL37059 оформлені протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-01-28-000076-b. Зі змісту даного протоколу вбачається, що початкова (стартова) ціна лоту - 1349278,96 грн., мінімальна ціна лоту - 269 855,79 грн, переможець - учасник ОСОБА_2 , сума, яка підлягає сплаті переможцем банку - 269 855,79 грн.

02 квітня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2019-01-28-000076-b від 18 березня 2019 року, уклали договір №1224/К купівлі-продажу майнових прав.

За цим договором продавець передав у власність покупцеві майнові права, а саме: право вимоги за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04 липня 2008 року.

Так як на підставі вказаного правочину одночасно з правом вимоги за основним зобов`язанням відбувався перехід прав вимоги й за акцесорними (похідними) зобов`язаннями щодо застави нерухомого майна, то останній було укладено в нотаріальній формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

За п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з ч.1 ст.178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі- продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

За результатами торгів АТ «Дельта Банк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Таким чином, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами.

Аналогічний підхід застосувала Велика Палата Верховного Суду по справі

№906/1174/18 від 16.03.2021 року, в якій висловила позицію, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Враховуючи вищевикладене, договір купівлі-продажу майнових прав був укладений в період коли банк в особі АТ «Дельта Банк» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

У постанові від 22.12.2020 року у справі №335/6054/18 Верховний Суд прийшов до висновку, що процедура припинення банку, як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

За п.6 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку, чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому ст.51 цього Закону.

Відповідно до ч.6, 7 ст.51 вказаного Закону майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб:

1) на відкритих торгах (аукціоні);

2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 02.10.2015 року банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги АТ «Дельта Банк» законодавством не визначені.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними та юридичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.

Також, ч.1 ст.516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, №388 встановлено вимоги до потенційних покупців (учасників) торгів, під якими, згідно пункту 1 розділу II вказаного Положення розуміються фізичні або юридичні особи, які мають намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права.

Разом з тим, на підставі пункту 4 Розділу VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються №388, боржники та/або поручителі, права вимоги або майнові права за укладеними з ними кредитними договорами та/або договорами забезпечення виконання, підлягають продажу, не можуть брати участь в торгах та бути їх переможцем.

Також, відповідно до висновків Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 19 лютого 2020 року (справа №639/4836/17), «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18».

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2020 року справа № 639/4836/17 зазначив, що визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).

Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань.

Наведене не стосується конкретного розміру та грошового вираження вимог за усіма складовими такого зобов`язання, оскільки в силу такого відступлення права вимоги відбувається перенесення на нового кредитора усіх прав, що випливають з договору, укладеного первісним кредитором з боржником, окрім тих, що нерозривно не пов`язані з особою первісного кредитора.»

За ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ч.1 ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачами у справі, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також, за ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14 (3-449гс16).

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суду не надано доказів оскарження позивачем відкритих торгів (аукціону), за результатами яких було відчужено право вимоги за кредитним договором та було укладено оспорюваний договір. При цьому, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що земельна ділянка (предмет іпотеки) перебуває в статусі спільної сумісної власності. Також, матеріали справи не містять жодних документів на підтвердження повноважень позивача представляти інтереси ОСОБА_3 .

Також, на відкритих електронних торгах було реалізовано право вимоги за Іпотечним договором, а не земельна ділянка.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав оспорюваним правочином, оскільки такий правочин, жодним чином не змінює обсяг прав та обов`язків позивача за кредитним договором №1701/0708/77-009 від 04.07.2008 року, що були предметом Договору № 1224/К від 02 квітня 2019 року.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов вірного висновку, що вимога про визнання Договору №1224/К від 02 квітня 2019 року купівлі-продажу майнових прав є такою, що не підлягала до задоволення, оскільки позивач не був стороною вищевказаного правочину та даний правочин не змінює обсяг прав та обов`язків, які позивач набув, укладаючи кредитний договір та договір іпотеки.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: