КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2024 року місто Київ.

Справа №357/14621/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12082/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 15 квітня 2024 року (у складі судді Орєхова О. І., повний текст рішення складено 23.04.2024 року)

у справі за позовом заступника прокурора Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2023 року заступник прокурора Білоцерківської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави Білоцерківської міської ради звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, мотивуючи наступним.

Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0456 га з кадастровим номером: :04:015:0314, розташована по АДРЕСА_1 .

Водночас, незважаючи на відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №204 від 29.06.2023 р. на вказаній земельній ділянці зареєстровано нежитлову будівлю загальною площею 33,5 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_1 стали довідка про показники об`єкта нерухомого майна №22 від 13.05.2019 року, видана ФОП ОСОБА_2 , та технічний паспорт на нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_2 , виготовлений 13.05.2019 ФОП ОСОБА_2 .

Натомість позивач наполягав на тому, що за вказаною адресою розміщена тимчасова споруда, на підтвердження чого надав викопіювання з Генерального плану м. Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 03.11.2016 №319-18-VII, а також паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької цільності загальною з площею 30,00 кв.м, по АДРЕСА_3 , реєстраційний №09/16, дійсний до 01.09.2021, виданий ОСОБА_1 .

Пояснив, що свого часу Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень, зокрема від 07.09.2017 р. №1433-35-VII «Про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідного договору №108 від 01.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані).

Отже, на земельній ділянці, що передавалася у строковий земельний сервітут, допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Водночас у силу закону, державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою.

На переконання позивача, вказаними діями ОСОБА_1 штучно обтяжив (згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) фактично вільну від будь-якої забудови землю з метою її подальшого отримання в користування поза земельними торгами.

Позивач зазначав, що технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а вказані реєстраційні дії державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Лужецького Д.Л. вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що вказує на незаконність та безпідставність дій відповідача при оформленні права власності на таке майно в якості нерухомого майна.

Тому, просив суд скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 204 - нежитлова будівля, літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 33,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 15 квітня 2024 року позов задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 204 нежитлова будівля, літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 33,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2 684 гривні.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 14 травня 2024 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, через неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

Звертає увагу, що відповідач у вказаній справі має статус фізичної особи-підприємця. Незважаючи на те, що нежитлова будівля літ. «А» загальною площею 33,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована за фізичною особою ОСОБА_1 , він її використовує у підприємницькій діяльності, як магазин промислових товарів, у правовідносинах, що зазначені у позовній заяві з Білоцерківською міською радою діє як фізична особа - підприємець.

Вказує, що фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності. Отже, за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським, що узгоджується з висновками Верховного суду.

Посилаючись на судову практику, зазначає, що вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту у даній справі.

Вважає також, що висновки суду першої інстанції щодо визначення статусу тимчасової споруди та місця розташування спірного об`єкту нерухомого майна є помилковими, адже для них необхідні спеціальні знання в будівельно-технічній галузі

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

31 травня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що в даному випадку наявний спір про цивільне право, адже ОСОБА_1 , як фізична особа, незаконно зареєстрував за собою право приватної власності на нежитлову будівлю. При цьому з приводу спірної нежитлової будівлі жодних правовідносин між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_4 не існує та не існувало.

Вказує, що при пред`явлені позовної вимоги про скасування державної реєстрації нерухомого майна позивач фактично просить відновити становище , що існувало до порушення та є ефективним способом захисту.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача - прокурор Батюк І.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0456 га з кадастровим номером: :04:015:0314, розташована по АДРЕСА_1 .

Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень, зокрема від 07.09.2017 р. № 1433-35-VII «Про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідного договору № 108 від 01.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані).

Окрім цього, Білоцерківською міською радою приймалося рішення від 25.09.2020 р. №5940-102-VII «Про встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди під здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком до початку реконструкції вулиці, але не більше ніж на 15 (п`ятнадцять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідного договору №10-08/06 від 11.01.2021 про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки.

Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані).

Отже, на земельній ділянці що передавалася у строковий земельний сервітут допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Проте, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , державним реєстратором Шкарівськоїсільської ради Лужецьким Д.Л. 16 травня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 33,5 кв.м., літера на плані «А», рік побудови 1991.

Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_1 стали довідка про показники об`єкта нерухомого майна № 22 від 13.05.2019 року, видана ФОП ОСОБА_2 , у якій зазначено, що нежитлова будівля літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , має наступні показники: загальна площа - 33,5 кв.м., інвентаризаційна вартість - не визначалась; зі слів замовника побудована господарським способом у 1991 році, тому не належить до самочинного будівництва та не підлягає введенню в експлуатацію.

Окрім цього, відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_2 , виготовленого 13.05.2019 ФОП ОСОБА_2 , інвентарна справа 2019/11, на замовлення ОСОБА_1 вбачається, наступну характеристику: нежитлова будівля - 1991 року побудови, фундамент - бетон, стіни - цегла, покрівля - метал, перекриття - бетон, підлога - плитка ламінат.

Водночас згідно з викопіюванням з Генерального плану м. Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 03.11.2016 №319-18-VII, а також паспортом прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької цільності загальною з площею 30,00 кв.м, по АДРЕСА_3 , реєстраційний № 09/16, на вказаній земельній ділянці знаходиться тимчасова споруда.

Ця ж обставина підтверджується актом обстеження земельної ділянки №7/07 від 26.07.2023 року.

З відповіді Білоцерківської міської ради №2263/01-11 від 02.08.2023 вбачається, що дозвільні документи для оформлення права власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_4 не видавалися.

Відповідно до інформації Білоцерківської міської ради, рішень про присвоєння адреси нежитловій будівлі літера «А», 1991 року побудови, загальною площею 33,5 кв.м. по АДРЕСА_2 не приймалось.

Отже, на час вчинення реєстраційних дій у ОСОБА_1 був відсутній офіційний документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Матеріали справи не містять дозвільної документації на будівництво.

Вищенаведені обставини справи. Які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду про доведеність порушення прав позивача, внаслідок вчинення відповідачем реєстрації права власності на нерухоме майно відповідає таким обставинам та вимогам Закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

При вирішенні спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

У справі, яка переглядається, порушення прав держави в особі територіальної громади прокурор обґрунтовував тим, що оспорювана державна реєстрація речового права на капітальну будівлю, яка згідно з наданими державному реєстратору документами знаходиться на належній територіальній громаді земельній ділянці, не відповідає вимогам закону, а також створює передумови до подальшого отримання відповідачем земельної ділянки у власність в обхід конкурсної процедури.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(стаття 391 ЦК України).

Земельна ділянка, на якій розташоване спірне майно, є комунальною власністю територіальної громади міста, від імені якої правомочності власника виконує міська рада. Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

Надаючи оцінку порушенням, допущеним при здійсненні оспорюваної державної реєстрації права власності відповідача на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці територіальної громади, місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення на якій правовій підставі особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові від 17 січня 2024 року у справі №522/3999/23.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено правовстановлюючі документи, що підтверджують набуття прав на нерухоме майно.

Однак у справі, яка переглядається, відповідач надав державному реєстратору лише довідку про показники об`єкта нерухомого майна та технічний паспорт, які не є правовстановлюючими документами, а також не містять посилання на правову підставу набуття відповідачем права власності на нерухоме майно.

Більше того, згідно з проведеними обстеженнями спірної земельної ділянки на ній знаходиться лише тимчасова споруда (павільйон), яка може бути переміщена без її знецінення чи зміни призначення, тобто за своєю суттю не є нерухомим майном, речові права та обтяження на які підлягають державній реєстрації.

У цьому висновку суд першої інстанції правомірно керувався положеннями частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Відтак Державним реєстратором Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Лужецьким Д.Л. фактично зареєстровано речове право (право власності відповідача) на нерухоме майно, незважаючи на те, що на земельній ділянці розташована лише тимчасова споруда (павільйон).

Місцевий суд обґрунтовано зазначив, що такі дії державного реєстратора порушують не лише норми чинного законодавства щодо містобудівної діяльності, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі вільно розпоряджатися земельною ділянкою.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проведена за відповідачем державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 порушує вимоги закону та права територіальної громади міста Біла Церква.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Щодо предметної юрисдикції спору

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У статтях 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на зайняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» ФОП позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 904/4713/18.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, сама лише та обставина, що відповідач зареєстрований як фізична особа - підприємець не є кваліфікуючою ознакою предметної юрисдикції цього спору. Визначальним є характер та суть правовідносин, які виникли між сторонами, та чи мають вони господарський характер.

Апеляційний суд нагадує, що предметом спору у цій справі є скасування проведеної за відповідачем державної реєстрації права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці комунальної власності.

Проведена за ОСОБА_1 як за фізичною особою державна реєстрація речового права порушує права територіальної громади на володіння та розпоряджання належною їй земельною ділянкою.

Оцінюючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд констатує, що між сторонами дійсно мали місце господарські правовідносини щодо користування земельною ділянкою внаслідок укладення договорів про строкове встановлення відповідачу сервітуту щодо земельної ділянки та здійснення на ній господарської діяльності.

Водночас що стосується будівлі, яка зареєстрована за відповідачем на праві власності, між сторонами будь-які договірні правовідносини відсутні.

Суд першої інстанції встановив, що будівля з такими характеристиками та специфікаціями як та, на яку зареєстровано право власності відповідача, на земельній ділянці взагалі відсутня. Натомість на ній розташована лише тимчасова споруда (павільйон), речові права щодо якої державній реєстрації не підлягають.

Тобто суд фактично встановив, що відповідач використав документи, які не відповідають об`єктивній дійсності, з метою обтяження земельної ділянки комунальної власності речовим правом на неіснуючу капітальну будівлю та подальшого отримання преференцій щодо речових прав на цю земельну ділянку в обхід конкурсної процедури.

Відтак, спірні правовідносини мають не договірний господарський характер, а за своєю суттю є деліктними, оскільки виникли внаслідок протиправного здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за фізичною особою, чим порушується права територіальної громади як власника земельної ділянки.

Будь-яка господарська діяльність відповідачем з використанням неіснуючої капітальної будівлі, на яку зареєстровано його право власності, здійснюватися очевидно не могла, а факт використання ним тимчасової споруди (павільйону) в господарських цілях та отримання сервітуту як фізичною особою - підприємцем не стосуються спірних правовідносин та предмета доказування в цій справі, оскільки права позивача порушені саме внаслідок проведення державної реєстрації за відповідачем права власності на неіснуючу нежитлову будівлю з бетонним фундаментом за адресою: АДРЕСА_2 , а не внаслідок розміщення на цій ділянці торгового павільйону відповідача.

Щодо способу захисту у спірних правовідносинах

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні правові висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Як уже зазначалося, проведена за ОСОБА_1 державна реєстрація речового права на нерухоме майно порушує права територіальної громади на володіння та розпоряджання належною їй земельною ділянкою.

Водночас власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Водночас заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові (пункти 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У справі, яка переглядається, позивач мотивує свій позов тим, що у відповідача не могло виникнути як право власності, так і право володіння як його складова, на спірне нерухоме майно, оскільки воно на земельній ділянці відсутнє. Натомість на земельні ділянці розташована лише тимчасова споруда, речові права на яку державній реєстрації не підлягають.

Тобто право територіальної громади порушене саме внаслідок протиправної державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке на земельній ділянці відсутнє. Внесений до відповідних державних реєстрів запис впливає на обсяг прав територіальної громади при володінні та розпорядженні земельною ділянкою.

У справі, яка переглядається, позивач є володіючим власником земельної ділянки, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, а тому належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову.

Оспорювана державна реєстрація речового права відповідача на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці позивача, - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття відповідачем такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для територіальної громади перешкоди у реалізації правомочностей власника земельної ділянки.

Отже, якщо суд дійшов висновку про те, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією речового права на нерухоме майно, розташоване (нібито розташоване) на цій земельній ділянці, за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації речового права, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення цього речового права відповідача, що усуває для позивача правову невизначеність та перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїм нерухомим майном.

Подібних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.

Тому прокурор обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права держави у спірних правовідносинах.

Щодо формулювання місцевим судом висновків на підставі неналежних та недопустимих доказів

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, застосувавши стандарт доказування з урахуванням балансу вірогідностей та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності дійшов обґрунтованого висновку про те, що на земельній ділянці відповідача наявна лише тимчасова споруда (павільйон), речові права на яку не підлягають державній реєстрації. Водночас будівля з тими характеристиками та специфікаціями як та, на яку зареєстровано право власності відповідача, на земельній ділянці взагалі відсутня.

Обґрунтування, в чому полягає недопустимість досліджених судами доказів, тобто порушення порядку, за якого вони були здобуті, апеляційна скарга не містить.

Доводи відповідача про те, що для встановлення виду споруди (капітальна чи тимчасова) необхідні спеціальні знання у відповідній сфері, колегія суддів не аналізує, оскільки з клопотанням про проведення судової будівельної експертизи сторони до суду не зверталися.

При цьому відсутність у справі висновку експерта не свідчить про неналежність чи недопустимість решти письмових доказів, поданих сторонами.

Інших аргументів щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська