Справа №: 398/4452/19
провадження №: 2/398/22/24
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої судді Нероди Л.М.,
за участю секретаря Міщенко С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СК «Омега», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху кримінальним злочином,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною завою до ФОП ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СК «Омега», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху кримінальним злочином.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА
Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, у справі маються пояснення щодо позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до яких, представник відповідача вказує, що позивачкою не доведено ані протиправності діяння ФОП ОСОБА_2 , ані наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачки та її вини в заподіянні такої шкоди. ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтований розмір, в якому нею оцінено заподіяну їй моральну шкоду, не враховано вимог розумності та справедливості, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ, ЯКА НЕ ЗАЯВЛЯЄ САМОСТІЙНИХ ВИМОГ
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СК «Омега», у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2019 року справу №398/4452/19 (провадження №2/398/2292/19) розподілено судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Орловському В.В.
Ухвалою суду від 28 грудня 2019 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 30 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05.10.2021 року №854-р щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 05.10.2021 року справа №398/4452/19 (провадження №2/398/85/21) розподілена судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області Нероді Л.М.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 10.01.2022року, прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СК «Омега», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху кримінальним злочином та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 12 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.05.2018року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки. Позовну заяву потерпілої ОСОБА_1 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 матеріальної шкоди у сумі 37330,00 грн. та 60000 грн. моральної шкоди, залишено без розгляду.

Відповідно до трудового договору № від 13.01.2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , останній зобов`язується виконувати роботу водія автобуса.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ПАЗ 3205-110, державний номерний знак НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди застраховано в СК «Омега», на підставі полісу АК/5911554 від 11.02.2017року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ліцензії, ОСОБА_2 , надає послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», а саме внутрішні перевезення пасажирів автобусами.

Стороною позивача надані медичні документи, які були оглянуті судовому засіданні та надані оцінку вказаним доказам.

Відповідно до відповіді від 25.02.2021 року, наданої начальником управління виплат АСК «ОМЕГА» вбачається, що 28.09.2018 року АСК «ОМЕГА» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 40 601.99 грн. за шкоду пов`язану з лікування відповідно наданих чеків на лікування. 13.02.2019 року АСК «ОМЕГА» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 64 123,02 грн. за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, зокрема встановлення ІІІ групи інвалідності.

Відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження № 74/75/20-27 від 12.02.2020 року, вбачається, що проведений психологічний аналіз ситуації у зв`язку з отриманням тяжких тілесних ушкоджень дозволив експерту кваліфікувати зазначену ситуацію як психотравмуючою для ОСОБА_1 , останній в наслідок викладеної ситуації, яка була психотравмуючою, з психологічною точки зору нанесено страждання(моральна шкода). Згідно зазначеною ситуації психотравмуючий характер обумовлений: сама ситуація для ОСОБА_1 є стресогенно-неочікованою та екстремальною на фоні втрати здоров`я та прямої загрози життю. Переживання того що сталось, тривале лікування, інвалідність, супроводжувалось інтенсивними емоційним збудженням, депресивним станом, суїцидальними думками через нестерпну фізичну біль-створили додаткові перешкоди для її оптимальної життєдіяльності, порушення соціального функціонування, перешкоди у реалізації життєвих планів. Рекомендований розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди з психологічної точки зору становить 288*1,0*1,0*1,5(1-0) =432 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

ОЦІНКА СУДУ

Судом було встановлено, що 27 грудня 2017 року близько 06 години 10 хвилин ОСОБА_4 керуючи автобусом ПАЗ 32504, рухаючись в темну пору доби в місті Олександрія по Привокзальній площі, під`їжджаючи до зупинки громадського транспорту, проявив особисту неуважність та безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки руху, чим позбавив себе можливості оцінювати вірно дорожню обстановку та безпечно керувати автобусом чим грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, згідно яких:п. 1.5., п. 2.3, п. 13.1, п.13.3, виїхав за межі проїзної частини дороги, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка у нерухомому стані стояла на тротуарі. В результаті наїзду автобуса пішохід ОСОБА_1 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота: відриву брижі сигмовидної кишки, розривів серозної оболонки, крововиливів, субсерозних гематом тонкого кишківника, обширної гематоми черевної стінки, що ускладнилося розвитком дифузного перитоніту; закритої травми тазу та поперекового відділу хребта: множинних переломів кісток тазу - верхньої та нижньої гілок лонної кістки справа, лівої лонної кістки на рівні симфізу, крижової кістки, переломів поперечних відростків 2-го та 3-го поперекових хребців справа, поперечного відростка 5-го поперекового хребця зліва, масивних тазової та за очеревинної гематом зліва, гематоми поперекової ділянки зліва з нагноєнням; саден колінних суглобів, які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.05.2018року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ПАЗ 3205-110, державний номерний знак НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди застраховано в СК «Омега», на підставі полісу АК/5911554 від 11.02.2017року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ліцензії, ФОП ОСОБА_2 , надає послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», а саме внутрішні перевезення пасажирів автобусами.

13.01.2012 року був укладений трудовий договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відповідно до якого, останній зобов`язується виконувати роботу водія автобуса.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Така ж правова позиція висловлена й у постановах Верховного Суду, від 25 листопада 2020 року (справа № 760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа № 133/1238/17).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Аналогічна правова позиція висловлена у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2018 року (справа №336/3665/16-ц).

Як наголошено в абз.3 п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Згідно з ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди є шкодою, заподіяною джерелом підвищеної небезпеки. В матеріалах справи відсутні докази того, що така шкода заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, у зв`язку з чим вона підлягає відшкодуванню.

Оскільки шкода була заподіяна працівником відповідача під час виконання ним трудових обов`язків, що не заперечується сторонами, відповідальність за заподіяння такої шкоди має покладатись саме на відповідача.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, який згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи і визначенні моральної шкоди судом враховуються положення п. 3, 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Як вбачається з матеріалів, вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.05.2018 року визнано винним водія ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 286 КК України.

Як вбачається зі змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_4 27 грудня 2017 року близько 06 години 10 хвилин керуючи автобусом ПАЗ 32504, рухаючись в темну пору доби в місті Олександрія по Привокзальній площі, під`їжджаючи до зупинки громадського транспорту, проявив особисту неуважність та безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки руху, чим позбавив себе можливості оцінювати вірно дорожню обстановку та безпечно керувати автобусом чим грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, згідно яких:п. 1.5., п. 2.3, п. 13.1, п.13.3, виїхав за межі проїзної частини дороги, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , яка у нерухомому стані стояла на тротуарі. В результаті наїзду автобуса пішохід ОСОБА_1 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота: відриву брижі сигмовидної кишки, розривів серозної оболонки, крововиливів, субсерозних гематом тонкого кишківника, обширної гематоми черевної стінки, що ускладнилося розвитком дифузного перитоніту; закритої травми тазу та поперекового відділу хребта: множинних переломів кісток тазу - верхньої та нижньої гілок лонної кістки справа, лівої лонної кістки на рівні симфізу, крижової кістки, переломів поперечних відростків 2-го та 3-го поперекових хребців справа, поперечного відростка 5-го поперекового хребця зліва, масивних тазової та за очеревинної гематом зліва, гематоми поперекової ділянки зліва з нагноєнням; саден колінних суглобів, які в комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.05.2018 року встановлено факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого потерпіла ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

На час вчинення ДТП ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та виконував свої професійні обов`язки водія, що сторонами не заперечується.

Тому у відповідності до положень ст. 1172 ЦК України, саме на ФОП ОСОБА_2 , як на роботодавця, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, в даному випадку моральну, завдану її водієм ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_1 , внаслідок скоєння ДТП.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди в сумі 1300000 грн., позивач посилається на те, що внаслідок ДТП їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в тому, що вона перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 27.12.2017 року по 26.09.2018 року ; встановлення ІІІ групи інвалідності; відповідач відмовляється у добровільному порядку відшкодовувати моральну шкоду; внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, їй нанесені тяжкі тілесні ушкодження; з вини відповідача, тривалий час була прикута до ліжка; у зв`язку з отриманою травмою, у неї поганий сон, залишився страх після дорожньо-транспортної пригоди, погано пересувається за допомогою палиці; її сім`я під час ДТП боялась за її життя та подальший її стан здоров`я. Всі ці обставини призвели до зміни її нормального способу життя.

Так, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що позивачу ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 27.12. 2017року спричинено тілесні ушкодження тяжкої тяжкості та вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої ДТП. З огляду на те, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди винуватець пригоди ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , що сторонами не заперечується, суд приходить до переконання, що обов`язок щодо відшкодування шкоди слід покласти саме на роботодавця.

Суд враховує, що в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди позивач безперечно зазнав душевних хвилювань, внаслідок чого порушуються нормальні життєві зв`язки та створюються для нього негативні наслідки, що полягають у необхідності проходження ним лікування (стаціонарного та амбулаторного), а також необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого побуту. При цьому, будь-яких дій спрямованих на відшкодування заподіяної шкоди під час дорожньо-транспортної пригоди зі сторони відповідача ФОП ОСОБА_2 здійснено не було, що також безперечно спричиняли позивачу додаткові моральні страждання.

Таким чином, факт заподіяння моральної шкоди позивачу на думку суду є доведеним і очевидним. Однак, вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного.

Згідно роз`яснень, наведених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач визначив розмір завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті 1300000 грн.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. І такий розмір визначається судом, виходячи з конкретних обставин справи.

В даному випадку, з досліджених у справі доказів стає зрозумілим, що найбільш психотравмуючим випадком для позивача є дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 27.12.2017року.

Суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , характер вимушених змін у життєвих стосунках та зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Також при визначенні моральної шкоди суд враховує ставлення відповідача до події, а саме те, що він будь-яких дій спрямованих на відшкодування позивачу заподіяної шкоди під час дорожньо-транспортної пригоди не здійснював.

Посилання представника відповідача, про те, що ФОП ОСОБА_2 протягом періоду перебування потерпілої на стаціонарному лікуванні, надавалась посильна матеріальна допомога, не заслуговують на увагу, оскільки вказані факти нічим не підтверджені, в розумінні ст.81 ЦПК України.

До позовної заяви позивач додав висновок соціально-психологічного дослідження моральної шкоди потерпілого №19-03-20 громадської організації «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень». Такий висновок суд не може прийняти як доказ, а тільки як рекомендації щодо відшкодування моральної шкоди, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що такий висновок підготовлено для подання до суду.

Як вбачається із наданого висновку соціально-психологічного дослідження № 74/75/20-27 від 12.02.2020 року (перша та друга сторінки,): «проведення експертного дослідження доручено експерту Літвіновій Т.Р., старшому експерту КВ КНДІСЕ, судовому експерту четвертого кваліфікаційного класу, яка має вищу психологічну освіту другого рівня за ступенем магістра, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження», стаж експертної роботи з 2018 року, свідоцтво від 30.05.2018 року № 764-18 видане ЕКК КНДІСЕ, дійсне до 30.05.2023 року. Експертне дослідження проводились на наданими матеріалами та результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_1 .

Таким чином, про кримінальну відповідальність не була попереджена старший судовий експерт КВ КНДІСЕ Літвінова Т.Р.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру моральної шкоди до 100 000 гривень, що є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої їй зі сторони відповідача моральної шкоди, що буде достатнім та необхідним для компенсації перенесених моральних страждань ОСОБА_1 , не поставить в край тяжкий матеріальний стан відповідача та не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СК «Омега», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок порушення правил дорожнього руху кримінальним злочином, задовольнити частково.

Стягнути з фізичною особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.(сто тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з фізичною особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 59,10грн.(п'ятдесят дев`ять гривень 10 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.01.2024року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача ОСОБА_5 , юридична адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - ФОП ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Представник відповідача: ОСОБА_6 , юридична адреса: АДРЕСА_4 ;

Треті особи:

ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_4 , який проживає за адресою:

АДРЕСА_6 , юридична адреса: АДРЕСА_7 .

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА