КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/2647/23 Головуючий у 1 інстанції: Лебідь-Гавенко Г.М.
провадження № 22-ц/824/8927/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Янчука Анатолія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року про призначення експертизи у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Васильківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту батьківства, -

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Стукалова І.В. звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в селі Застугна Васильківського району Київської області, у зв`язку з чим внести зміни в актовий запис про народження, зазначивши батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кодаки Васильківського району Київської області.

04.12.2023 року представник позивача - адвокат Стукалова І.В. подала до суду клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, в якому просила призначити судову молекулярно-генетичну експертизу, вказуючи на те, що предметом позову у вказаній справі є встановлення факту батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Зазначає, що проведення молекулярно-генетичної експертизи щодо визначення ступеня спорідненості між позивачем і відповідачем, як братом та сестрою, є беззаперечним та єдиним доказом спорідненості між біологічним батьком - ОСОБА_3 та його дитиною ОСОБА_2 , без ексгумації трупа померлого ОСОБА_3 . Вважала, що обставини, які будуть встановлені за результатом проведення судової експертизи мають значення для правильного вирішення спору, а ні суд, ні учасники цивільної справи не володіють спеціальними знаннями у галузі генетики, необхідними для визначення кровного споріднення. У зв`язку з цим вважала необхідним призначити посмертну судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (а.с.125-128).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Стукалової І.В. про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи - задоволено частково.

Призначено у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Васильківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту батьківства судову молекулярно-генетичну експертизу з використанням ДНК.

На вирішення експертів поставлено наступні питання:

-Чи наявне кровне споріднення по лінії батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , які мають спільну матір ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ?

Проведення судової молекулярно-генетичної експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (03141, м. Київ, вул. Докучаєвська, буд.4).

Попереджено експерта з проведення судової молекулярно-генетичної експертизи про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку за ст.384 КК України та відмову без поважних причин від виконання покладеного на нього обов`язку за ст.385 КК України.

Про день та час проведення судової молекулярно-генетичної експертизи повідомити сторін по справі за адресами зазначеними в позовній заяві ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 в, м.т. НОМЕР_1 ), та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , м.т. НОМЕР_2 ).

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вимогу експерта з`явитися до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (03141, м. Київ, вул. Докучаєвська, буд.4), для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з використанням ДНК.

Роз`яснено сторонам, що відповідно до положень ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оплату за проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у справі покладено на позивача ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 в, моб.тел. НОМЕР_1 ).

Для проведення експертизи направлено копію ухвали.

Провадження по справі зупинено до отримання висновку судової молекулярно-генетичної експертизи.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Янчука А.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального та матеріального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення постанови, якою клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач відповідно до його свідоцтва про народження народився ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Спірному застосуванню при вирішенні спору в цілому підлягають правила, встановлені пунктом 7 Указу Президії Верховної ради Української PCP «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP» у відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановлення її місця проживання батьківство може бути встановлено за заявою батька. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або батька дитини або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини.

Характером таких спорів є вирішення їх у відповідності до законодавства, яке діяло в момент народження дитини.

Згідно сталої судової практики можливо побачити, що тлумачення вказаних норм свідчить, що правила частин другої та третьої статті 53 КпШС застосовуються для встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала в шлюбі у відношенні дітей, що народилися після 01 жовтня 1968 року; у відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року умови встановлення факту визнання батьківства передбачалися частиною першою статті 7 Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP». У разі смерті особи, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку за наявності таких умов: (а) перебування дитини на утриманні такої особи; (б) визнання особою себе батьком дитини.

Зазначає, що ДНК експертиза не входить до доказів та обставин, які підтверджують ті обставини, які визначені нормами права по встановленню факту батьківства померлого по відношенню до дитини 1959 року народження.

Разом з тим, посилання на практику ЄСПЛ в ухвалі суду не є коректним виходячи з наступного: 1) практика ухвалена по відношенню до іншої країни (в даному випадку агресор), в якої своє законодавство; 2) обставини справи ЄСПЛ, на яку послався суд є абсолютно різними від обставин справи, а саме, справа ЄСПЛ стосувалася дитини народженої в 2003 році, у цій же справі особа народилася в 1959 році. 3) сімейний кодекс рф (агресора/окупанта) було прийнято в 1995 році, та зміст статті 49 цього кодексу рф (агресора/окупанта) по встановленню батьківства мав таке останнє речення: «При этом суд принимает во внимание любые доказательства, с достоверностью подтверждающие происхождение ребенка от конкретного лица». В перекладі на українську мову: «При цьому суд приймає до уваги любі докази, що з достовірністю підтверджують народження дитини від конкретної особи».

Отже рішення ЄСПЛ, зазначене в ухвалі суду є таким, що не релевантне, ухвалене при інших обставинах, нормах права, аналізованих ЄСПЛ при розгляді скарги, які за змістом встановлюють різні обставини, що підлягають доказуванню.

В цій справі, по якій була призначена експертиза, обставини встановлення батьківства не можуть охоплюватися експертизою ДНК через законодавство, яке діяло в момент народження дитини, експертиза не підтвердить факт утримання або проживання та інше, що вимагається при розгляді такої справи, вона не є в переліку обов`язкових.

Крім того, позивачем у позові не зазначалося, що є потреба в проведенні експертиз або він не може разом з позовом надати висновки експертів.

Тому, у випадку відмови в задоволені клопотання про призначення експертизи позивач не буде обмежений в доказуванні обставин, необхідних при дотриманні норми права, які діяли в момент народження позивача. Ним серед іншого подано заяви про виклик та допит свідків, серед яких є спільна мати сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи частково клопотання про призначення експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що для встановлення біологічної спорідненості, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а клопотання представника позивача спрямовано на з`ясування обставин для підтвердження факту спорідненості позивача та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, суд відхилив заперечення представника відповідача про безпідставне призначення у справі експертизи, оскільки відповідно статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Проте, такі висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що предметом позову є встановлення факту батьківства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо в свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини або самою дитиною після досягнення повноліття.

Частиною другою та третьою статті 53 КпШС України встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути: листи, заяви, анкети та інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Отже, при вирішенні спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.

За ст.12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а суд зобов`язаний сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За ч.1 ст.103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У п.1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» звернено увагу судів на необхідності суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Вказано на неприпустимості призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування для повного та об`єктивного з`ясування обставин та вирішення справи необхідні спеціальні знання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення у справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, оскільки для встановлення біологічної спорідненості, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а клопотання представника позивача спрямовано на з`ясування обставин для підтвердження факту спорідненості позивача та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому клопотання представника позивача суд вважав необхідним задовольнити.

Крім того, суд відхилив заперечення представника відповідача про безпідставне призначення у справі експертизи, оскільки відповідно статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

З тлумачення ч.1 ст.105 ЦПК України вбачається, що ДНК експертиза не входить в перелік експертиз, які є обов`язковими.

Суд призначає експертизу лише за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо (п.1 ч.1 ст. 103 ЦПК України).

Позивач відповідно до його свідоцтва про народження народився ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Спірному застосуванню при вирішенні спору в цілому підлягають правила, встановлені пунктом 7 Указу президії Верховної ради Української РСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР» у відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановлення її місця проживання батьківство може бути встановлено за заявою батька. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або батька дитини або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини.

Характером таких спорів є вирішення їх у відповідності до законодавства, яке діяло в момент народження дитини.

Згідно сталої судової практики можливо побачити, що тлумачення вказаних норм свідчить, що правила частин другої та третьої статті 53 КпШС застосовуються для встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала в шлюбі у відношенні дітей, що народилися після 01 жовтня 1968 року; у відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року умови встановлення факту визнання батьківства передбачалися частиною першою статті 7 Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР». У разі смерті особи, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку за наявності таких умов: (а) перебування дитини на утриманні такої особи; (б) визнання особою себе батьком дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні по суті висновки зроблені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №570/2797/13-ц (провадження №61-5970св18) та в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року у справі №183/3834/15-ц (провадження №61 -28689св18).

Верховний Суд Касаційний цивільний суд 24.10.2018 року у справі №570/2797/13-ц залишаючи без задоволення касаційну скаргу позивача зазначив: «Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (роз`яснення пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Указ Президії Верховної ради СРСР від 08 липня 1944 року скасував можливість судового встановлення батьківства, який існував згідно Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану УРСР 1926 року. В умовах воєнної диспропорції жіночого і чоловічого населення прийняте рішення про юридичне визнання лише шлюбу, зареєстрованого в компетентних органах.

На підставі Указу Президії Верховної ради СРСР від 15 вересня 1945 року внесено зміни до статті 2 вищезазначеного кодексу, а саме, при реєстрації в органах запису актів громадянського стану народження дитини від матері, яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, дитина записується за прізвищем матері з присвоєнням їй по батькові за вказівкою матері. Отже заповнення графи «Батько» у актовому записі про народження дитини не передбачалося.

Такі вимоги діяли до прийняття основ законодавства СРСР та союзних республік про шлюб та сім`ю 1968 року, зокрема статті 53 КпШС УРСР.

На момент виникнення правовідносин між сторонами, діяв Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 31 травня 1926 року (УССР).

За статтею 32-1 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану, дитина, що народилася від особи, з якою мати дитини не перебуває в зареєстрованому шлюбі, не має права звернутися в суд з позовом про встановлення батьківства і про стягнення із зазначеної особи аліментів на утримання дитини.

Згідно з пунктами 6, 7 Указу Президії Верховної ради УРСР від 29 липня 1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР» правила частин другої, третьої статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР про встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім`ю, тобто після 01 жовтня 1968 року.

У відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4, якого позивач вважає своїм батьком і який помер у вересні 2009 року, за життя не реалізував свого права на звернення до компетентних органів із спільною з матір`ю позивача заявою про визнання себе батьком останнього, не вчиняв дій для встановлення (узаконення) родинних зв`язків з позивачем». Схожий висновок відображений в постанові ВС КЦС у справі від 20.12.2021 року у справі

№234/20286/18. Крім висновків ВС судами першої інстанції підтримується позиція про відмову у задоволені клопотання про призначення експертизи, а саме у справі №698/684/20 від 27.09.2022 року, №425/1310/20 від 01.02.2021 року, №425/1310/20 від 09.09.2020 року, №340/676/15-ц від 11.07.2016 року, №292/126/15-ц від 05.04.2016 року.

Таким чином, ДНК експертиза не входить до доказів та обставин, які підтверджують обставини, визначені нормами права по встановленню факту батьківства померлого по відношенню до дитини 1959 року народження.

Посилання на практику ЄСПЛ в ухвалі суду не є коректним виходячи з наступного:

1) практика ухвалена по відношенню до іншої країни (в даному випадку агресор), в якої своє законодавство;

2) обставини справи ЄСПЛ, на яку послався суд є абсолютно різними від обставин справи, а саме, справа ЄСПЛ стосувалася дитини, народженої в 2003 році, у нашій же справі особа народилася в 1959 році.

3) сімейний кодекс рф (агресора/окупанта) було прийнято в 1995 році, та зміст статті 49 цього кодексу рф (агресора/окупанта) по встановленню батьківства мав таке останнє речення: «При етом суд принимает во внимание любьіе доказательства, с достоверностью подтверждающие происхождение ребенка от конкретного лица». В перекладі на українську мову: «При цьому суд приймає до уваги любі докази, що з достовірністю підтверджують народження дитини від конкретної особи».

Отже рішення ЄСПЛ, зазначене в ухвалі суду, є таким, що не релевантне, ухвалене при інших обставинах, нормах права, аналізованих ЄСПЛ при розгляді скарги, які за змістом встановлюють різні обставини, що підлягають доказуванню.

Расім Бабанли - керівник департаменту аналітичної та правової роботи апарату Верховного Суду, доктор юридичних наук в питанні релевантності практики ЄСПЛ зазначив: «Застосування практики Суду має здійснюватись на підставі ретельної оцінки обставин справи, при яких це рішення було ухвалене, та з приділенням істотної уваги їх співвіднесенню із обставинами справи, яка розглядається судом.

Неприпустимими є випадки фрагментарного застосування практики Суду, що виявляється у цитуванні та, відповідно, у посиланні на правові позиції Суду, які не є релевантними для конкретної судової справи.

Критерії релевантного застосування практики ССПЛ:

1) схожість обставин (mutatis mutandis);

2) відсутність обставин, які принципово відрізняють одну справу від іншої».

В цій справі, в якій була призначена експертиза, обставини встановлення батьківства не можуть охоплюватися експертизою ДНК через законодавство, яке діяло в момент народження дитини, експертиза не підтвердить факт утримання або проживання та інше, що вимагається при розгляді такої справи, вона не є в переліку обов`язкових. При цьому у позові зазначено: «Таким чином, наявно достатньо доказів, які б стверджували, що батьки позивача, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спільно проживали й вели спільне господарство, згодом, взагалі уклали шлюб, спільно виховували та утримували позивача...».

При цьому, позивачем у позові не зазначалося, що є потреба в проведені експертиз, або він не може разом з позовом надати висновки експертів.

У випадку відмови в задоволені клопотання про призначення експертизи позивач не буде обмежений в доказуванні обставин необхідних при дотриманні норми права, які діяли в момент народження позивача. Ним серед іншого подано заяви про виклик та допит свідків, серед яких є спільна мати позивача та відповідача.

ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, у яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане Сторінка обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Янчука Анатолія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року скасувати.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Стукалової Ірини Валеріївни про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: