Справа № 587/611/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2024 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., розглянувши у відкритомусудовому засіданні в м. Суми справу за заявою ОСОБА_1 заінтересовані особи - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиціїпро встановлення факту смерті,
В С Т А Н О В И В :
В письмовій заяві представник заявниці адвокат Казміренко Л.О. підтримала вимоги в повному обсязі.
Зацікавлена особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - у відзиві за заяву вважав, що заява не підлягає задоволенню, оскільки свідоцтво про смерть видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер спадкодавець, існує інший порядок отримання відповідних документів, який встановлений відповідно Конвенцією 1961 року, а тому підстав для задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 в порядку окремого провадження та видачі повторного свідоцтва відсутні. Повторна реєстрація факту смерті особи на території України не проводиться, оскільки в силу положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, свідоцтво, видане на території іноземної держави, за умови його засвідчення апостилем, буде дійсне й на території України.
Заінтересована особа - Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була повідомлена про час та місце слухання справи належним чином.
Дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, що батько заявниці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, був постійним жителем села Городнє Богодухівського району Харківської області та проживав за адресою АДРЕСА_1 . Наприкінці 2021 року батько заявниці, ОСОБА_2 поїхав до родичів в рф в місто Подольськ Московської області та через повномасштабне вторгнення з боку рф на територію України не зміг повернутися додому.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько заявниці, ОСОБА_2 , помер в місті Вороніж Воронезької області рф, про що видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 07 листопада 2022 року та посвідчення про його поховання №2-4274 від 08.11.2022 року на Воронізькому кладовищі (квартал 15 могила №903). Копії зазначених документів в електронному вигляді отримала від своїх родичів донька померлого, заявниця ОСОБА_1 (ар.с. 17,18,19, 29).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина за законом на належні йому земельні ділянки: площею 2,955 га, 1,9171 га та 1,0058 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Козіївської селищної ради Краснокутського району Харківської області, що підтверджується копією витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №109805986 від 03.01.2018 року, №154448600 від 22.04.2019 року та №164466773 від 22.04.2019 року ( ар.с.11,21,22,23).
Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 є його донька, заявниця ОСОБА_1 , інших спадкоємців після смерті спадкодавця немає( ар.с. 12,24,25, 26).
17 березня 2023 року заявниця ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_2 звернулася до Краснокутської нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття нею спадщини після смерті свого батька, яка була нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Арєшиною О.М. та яку вона надіслала до Краснокутської державної нотаріальної контори Харівської області, тобто за місцем відкриття спадщини після померлого ОСОБА_2 , після чого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області була заведена спадкова справа (номер у Спадковому реєстрі 70470627 (номер у нотаріуса 64/2023, ар.с. 20, 24).
При заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_2 державний нотаріус Краснокутської державної нотаріальної контори, перевіривши надані заявницею ОСОБА_1 документи, встановив, що не може прийняти документи для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , оскільки у заявниці відсутній оригінал свідоцтва про смерть спадкодавця ОСОБА_2 , виданого на території рф, а також, що свідоцтво про смерть померлого ОСОБА_2 підлягає легалізації (засвідчене апостилем). Копія відповіді роз`яснення щодо вимог до документів Краснокутської державної нотаріальної контори №205/01-16 від 30.03.2023 року ( ар.с. 25, 27).
За зверненням представника заявниці адвоката Казміренко Л.О. до відділу ДРАЦС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з приводу роз`яснення можливості реєстрації смерті батька заявниці ОСОБА_1 була отримана відповідь, відповідно до якої у зв`язку з відсутністю листування та правового співробітництва між установами юстиції України та рф реєстрація смерті ОСОБА_2 проведена бути не може. Зазначені обставини, як зазначала заявниця, вимушують її звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на території рф, для отримання свідоцтва про його смерть та реалізації прав як спадкоємиці після померлого ОСОБА_2 ( ар.с.28).
Таким чином, висуваючи вимоги про встановлення факту смерті спадкодавця, заявниця виходила з неможливості надати нотаріальній конторі оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , що тягне за собою неможливість оформити свої спадкові права на спадщину після померлого батька, посилаючись при цьому на неможливість іншим шляхом захистити свої спадкові права.
Разом з тим, суд не може погодитися з позицією заявниці.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частинами 3, 4, 6 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті.
При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази.
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22.
За положеннями статті 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Як передбачено у частині 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
За пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.
Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути пре дставлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.
Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.
В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (ConventiondelaHayedu 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою.
Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.
Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року зупинено дію Мінської конвенції 1993 року.
Отже, наразі у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією.
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження, заявниця просить встановити факт смерті її батька, який помер на території РФ, про що видано вказаною державою відповідні документи.
Оскільки свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер батько заявниці, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті батька заявниці в порядку окремого провадження та видачі повторного свідоцтва відсутні.
Заявниця не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть свого батька, видане компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо оформлення спадщини та здійсненні інших юридично значущих дій тощо.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог заявниці.
На підставі викладеного, керуючись ст. 213-215 ЦПК України, ч. ч. 1 та 2 ст. 19 ЦПК України, ч. 1 ст. 293 ЦПК України, ч. ч. 3, 4, 6 ст. 294 ЦПК України, п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, ст. 49 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року, суд
В И Р І Ш И В :
Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Краснокутська державна нотаріальна контора Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті батька ОСОБА_2 за безпідставністю вимог.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко