КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/505/17 Головуючий у суді І інстанції Каневський В.О.
Провадження № 22-ц/824/1280/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року у справі за скаргами ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Богуславського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Храбуст Оксани Сергіївни щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа - боржник ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргами на дії старшого державного виконавця Богуславського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Богуславський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)) Храбуст О.С. щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування скарг зазначила, що на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 долі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який перебував на примусовому виконанні у Миронівському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі № 371/505/17 зменшено розмір стягуваних аліментів на дитину до 1/6 частини всіх видів доходів (заробітку) їх платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, а також відкликано попередньо виданий виконавчий лист № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року.

Виконавчий лист № 371/505/17 від 05 січня 2018 року, виданий на заміну відкликаного виконавчого листа, перебував на примусовому виконанні у Миронівському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, а згодом був надісланий за належністю до Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області.

У постанові про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2018 року з виконання виконавчого листа № 2-413/2004 та згідно відмітки державного виконавця на самому виконавчому документі, який було відкликано судом, зазначено, що розмір заборгованості станом на 23 листопада 2017 року складає 192 902,41 грн і боржник цей розмір боргу по аліментам не оскаржував та не погасив.

На момент прийняття виконавчого листа № 371/505/17 до виконання Богуславським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області 13 грудня 2018 року існувала заборгованість по аліментам у розмірі 197 398,37 грн.

20 січня 2023 року старшим державним виконавцем Храбуст О.С. за заявою боржника у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 було здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого станом на березень 2017 року розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 2 579,56 грн, а станом на грудень 2022 року - 458,84 грн.

Також, 07 лютого 2023 року старший державний виконавець Храбуст О.С. здійснила перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого станом на листопад 2017 року розмір заборгованості боржника зі сплати аліментів становить 622,91 грн, а станом на грудень 2022 року - 7 123,83 грн.

У зв`язку з тим, що борг по аліментам відсутній і закінчився передбачений законом термін для даного виду стягнення, 07 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Храбуст О.С. винесено постанови про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про припинення розшуку майна боржника та про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що державним виконавцем під час складання вказаних вище розрахунків заборгованості зі сплати аліментів протиправно було виключено заборгованість у розмірі 192 902,41 грн, яку боржник не сплачував, а відкликання виконавчого листа у зв`язку зі зміною розміру аліментів не є належною підставою для скасування або прощення заборгованості, що утворилася в ході примусового стягнення аліментів за цим виконавчим документом, ОСОБА_2 просила суд:

- визнати дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20 січня 2023 рокуу виконавчому провадженні № НОМЕР_1 неправомірними та визнати вказаний розрахунок незаконним;

- зобов`язати старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з врахуванням наявної заборгованості у розмірі 192 902,41 грн станом на дату відкриття виконавчого провадження;

- визнати дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 неправомірними в частині не включення до нього суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн;

- зобов`язати старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з врахуванням наявної станом на дату відкриття виконавчого провадження заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн;

- визнати дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. від 07 лютого 2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. від 07 лютого 2023 року про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. від 07 лютого 2023 року про припинення розшуку майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

- зобов`язати старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 та продовжити стягнення заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 до повного фактичного виконання.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 рокускарги задоволено частково.

Визнано дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 неправомірними та визнано вказаний розрахунок незаконним.

Зобов`язано старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з врахуванням наявної заборгованості у розмірі 192 902,41 грн станом на дату відкриття виконавчого провадження.

Визнано дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо складення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 неправомірними в частині не включення до нього суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн.

Зобов`язано старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з врахуванням наявної станом на дату відкриття виконавчого провадження заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн.

Визнано дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. від 07 лютого 2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Зобов`язано старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 та продовжити стягнення заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 до повного фактичного виконання.

У задоволенні вимог скарг про скасування постанов державного виконавця від 07 лютого 2023 року про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та про припинення розшуку майна боржника відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, боржник ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарг на дії державного виконавця відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стягнення заборгованості за закінченим виконавчим провадженням на підставі пункту 10 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» або перенесення суми боргу по аліментам до іншого виконавчого провадження не передбачено ані вказаним законом, ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, ані рішенням суду про зменшення розміру аліментів.

На думку боржника, стягнення заборгованості за закінченим виконавчим провадженням у рамках виконання рішення суду повинно здійснюватися в інший спосіб, що передбачено СК України. Судовими рішеннями суду апеляційної інстанції у справі № 371/505/17 було встановлено, що заборгованість в сумі 197 398,87 грн розрахована державним виконавцем Миронівського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області і саме з таким боргом надійшло виконавче провадження до Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, а чинними нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку державного виконавця при прийнятті виконавчого провадження до свого провадження перевіряти правильність нарахування заборгованості зі сплати аліментів.

Боржник не погоджується із сумою заборгованості у розмірі 192 902,41 грн, оскільки вона є спірною та зазначена лише у заяві стягувача, яка може слугувати лише підставою для відкриття виконавчого провадження. Дії старшого державного виконавця Храбуст О.С. відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», так як нею здійснено виконання рішення суду від 25 жовтня 2017 року в межах суми стягнення. При цьому суд не може втручатись в діяльність державного виконавця в частині вирішення питання про наявність чи відсутність заборгованості саме у розмірі 192 902,41 грн при здійсненні перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, оскільки саме на державного виконавця закон покладає здійснення перерахунку заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні.

Також боржник вважає, що в матеріалах справи справі відсутні належні докази на підтвердження тієї обставини, що заявник лише 13 лютого 2023 року отримала засобами поштового зв`язку довідку та постанови від 07 лютого 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказануапеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи боржника є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, не допустив порушення процесуальних норм, повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для частково задоволення скарг на дії державного виконавця.

Свої заперечення обґрунтовує, зокрема, тим, що за змістом статті 194 СК України від погашення заборгованості за аліментами боржника не може звільнити жодна обставина, а норми чинного сімейного законодавства не передбачають можливість повторного стягнення заборгованості по аліментам, які вже стягнуті рішенням суду.

Вказує, що на момент відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 371/505/17 від 05 січня 2018 року в Миронівському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становила 192 902,41 грн. Вказана сума боргу була нарахована на підставі поданих саме боржником довідок про доходи і вона не оспорювалася останнім із 26 квітня 2018 року. Такий розмір заборгованості було зазначено виконавцем у постанові про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2018 року з виконання виконавчого листа № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року та у відмітці державного виконавця на цьому виконавчому документі, який було повернуто до суду.

Водночас відкликання виконавчого листа у зв`язку зі зміною розміру аліментів не є підставою для скасування або прощення заборгованості, що утворилася під час примусового стягнення аліментів за цим виконавчим листом Відкликання судом виконавчого листа № 2-413/2004призвело до закриття виконавчого провадження, а тому стягнення заборгованості у розмірі 192 902,41 грн проводилося у відповідності до статті 194 СК України та Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 371/505/17 від 05 січня 2018 року.

У даному випадку правомірність дій старшого державного виконавця Храбуст О.С. по врахуванню суми заборгованості у розмірі 197 398,37 грн при прийнятті виконавчого провадження підтверджена постановами Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року та від 06 липня 2022 року у справі 371/505/17. Сам розмір заборгованості боржником в судовому порядку не оспорювався і державному виконавцю ним не було надано відповідні довідки про доходи, які б надали можливість здійснити перерахунок заборгованості, починаючи з дати її утворення (а не з моменту набрання законної сили рішенням суду про зменшення розміру аліментів), а питання про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості без надання будь-яких документів не входить до повноважень державного виконавця.

На переконання заявника, вказані обставини свідчать про відсутність у старшого державного виконавця Храбуст О.С. альтернативи у виборі правомірної поведінки щодо вирішення питання про врахування чи виключення суми боргу у розмірі 192 902,41 грн, законні підстави виключати вказану заборгованість при здійсненні розрахунку були відсутні. Таким чином, висновки суду першої інстанції про необхідність включення вказаної суми заборгованості до розрахунку заборгованості до аліментів є обґрунтованими.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник боржника - адвокат Орло Ю.В. та державний виконавець Храбуст О.С. підтримали апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні скарг стягувача.

Заявник в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відзиві просила розгляд справи проводити без її участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 долі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 14 травня 2004 року, який перебував на примусовому виконанні у Миронівському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі № 371/505/17 зменшено розмір стягуваних аліментів на дитину до 1/6 частини всіх видів доходів (заробітку) їх платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, а також відкликано попередньо виданий виконавчий лист № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року про стягнення аліментів.

На виконання вказаного судового рішення 05 січня 2018 року було видано виконавчий лист № 371/505/17.

ОСОБА_2 17 квітня 2018 року звернулась до Миронівського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про прийняття на виконання вказаного виконавчого листа. Зазначила, що заборгованість по аліментам станом на 01 квітня 2018 року становить 192 953,90 грн.

17 квітня 2018 року державним виконавцем Миронівського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Власовою Ю.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

26 квітня 2018 року державний виконавець Власова Ю.П. прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 у зв`язку з надходженням рішення Миронівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року про зменшення розміру аліментів та відкликання попередньо виданого виконавчого листа № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року.

На момент завершення вказаного виконавчого провадження за ОСОБА_1 рахувався борг зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн, про що було зазначено у постанові державного виконавця від 26 квітня 2018 року.

10 грудня 2018 року державним виконавцем Власовою Ю.П. винесено постанову про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 разом з виконавчим листом № 317/505/17 від 05 січня 2018 року до Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області.

Під час передачі виконавчого листа державним виконавцем було обраховано борг, який мав місце на момент передачі виконавчого провадження, та розмір якого, згідно з довідкою № 15600 від 10 грудня 2018 року, станом на 01 грудня 2018 року становив 197 398,37 грн.

13 грудня 2018 року старшим державним виконавцем Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Храбуст О.С. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 317/505/17 від 05 січня 2018 року.

04 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Храбуст О.С. складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 371/505/17, відповідно до якого борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01 грудня 2018 року становить 197 398,37 грн. Загальний розмір заборгованості станом на 30 жовтня 2019 року становить 197 384,87 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасовано ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року та ухвалено нове судове рішення, який у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Храбуст О.С. щодо складання розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 04 грудня 2019 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 відмовлено.

Іншою постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року було скасовано ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 10 січня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Храбуст О.С. щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 10 лютого 2020 року відмовлено.

Також з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 28 листопада 2019 року за скаргою ОСОБА_1 дії старшого державного виконавця Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Храбуст О.С. щодо складання розрахунку заборгованості по аліментах від 12 листопада 2019 року визнавалися неправомірними. Визнано незаконним та скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 12 листопада 2019 року. Вказана ухвала місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 10 січня 2022 року за скаргою ОСОБА_1 було визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Храбуст О.С. щодо складання розрахунку від 18 лютого 2021 року заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються із боржника на користь ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, визначивши розрахунок таким, що не відповідає дійсності. Вказана ухвала місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалась.

20 січня 2023 року старшим державним виконавцем Храбуст О.С. за заявою боржника у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого станом на березень 2017 року розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 2 579,56 грн, а станом на грудень 2022 року - 458,84 грн.

Крім того, 07 лютого 2023 року старший державний виконавець Храбуст О.С. склала інший розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого станом на листопад 2017 року розмір заборгованості боржника зі сплати аліментів становить 622,91 грн, а станом на грудень 2022 року існує переплата у розмірі 7 123,83 грн.

З огляду на те, що борг по аліментам відсутній і закінчився передбачений законом термін для даного виду стягнення, 07 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Храбуст О.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Частково задовольняючи скаргу стягувача на дії державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена справа, яка неодноразово розглядалася судами, носить тривалий характер (понад 6 років) і кожного разу при розгляді судами скарг як і стягувача, так і боржника, було очевидним, що спір завжди виникав через невизначеність боргу у розмірі 192 902,41 грн.

Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості переходу боргу з одного виконавчого провадження до іншого. Разом з тим, Конституція України та інші нормативні акти визначають обов`язок для всіх виконувати судове рішення. Крім того, у разі відкликання виконавчого документа про стягнення аліментів з підстав зміни їх розміру, існує обов`язок виконавця повернути виконавчий лист до суду, проте відсутнім є механізм стягнення боргу за таким документом, що виник до моменту відкликання, за винятком безумовного визначення в рішенні суду про необхідність повного його виконання.

У вказаній справі конкурують елементи принципу правової визначеності.З одного боку закінчення виконавчого провадження означає припинення будь яких стягнень за виконавчим документом (це законне очікування боржника). З іншого боку, наявність заборгованості за виконавчим документом не може бути ілюзорним правом і заборгованість не може залишитися нестягнутою з підстав закриття виконавчого провадження через відкликання виконавчого документу (законне очікування стягувача на належне здійснення виконавчими органами своїх функцій щодо виконання рішення суду). Тому, як у разі задоволення скарг, так і у разі відмови у їх задоволенні, принцип правової визначеності буде зачеплени

Відтак, вирішуючи вказаний спір, суд, окрім іншого, керувався принципом справедливості. Так, щодо такого аспекту справедливості, як формальна справедливість (послідовне застосування правил), суд взяв до уваги, що протягом шести років розгляду скарг у вказаному виконавчому провадженні, суди демонстрували позицію, за якої борг з виконавчого провадження № НОМЕР_2 має бути врахованим у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, адже інший шлях досягнення дієвості механізму примусового виконання рішення суду відсутній. Тобто, така послідовність продемонструвала дієвість принципу формальної рівності й у формальному аспекті верховенства права. У свою чергу, відображаючи такий аспект справедливості, як змістовна справедливість, яка втілюється у принципі пропорційності (розмірності), суд окреслив питання конкуренції правової визначеності для сторін та їх законні очікування. Проте, надавши перевагу позиції заявника щодо врахування боргу з виконавчого провадження № НОМЕР_2 у виконавче провадження № НОМЕР_1, суд керувався забезпеченням якнайкращих інтересів дитини, які в жодному випадку не можуть залежати від правильності вибору способу захисту особи, яка вчиняє дії в її інтересах; від правильності побудови механізму виконання рішення суду; від перегляду таких рішень, їх змін, чи інших процедурних елементів, що наглядно демонструє такий аспект справедливості, як процедурна справедливість.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час примусового виконання виконавчого листа № 317/505/17 від 05 січня 2018 року про стягнення аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 слід брати до уваги заборгованість у розмірі 192 902,41 грн з виконавчого провадження № НОМЕР_2, яке було закінчено внаслідок відкликання судом попередньо виданого виконавчого листа № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року, а тому підлягає скасуванню розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2023 року та постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 07 лютого 2023 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Порядок визначення розміру аліментів врегульовано Сімейним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику, зокрема, у разі надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби та закінчення виконавчого провадження. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

За змістом пункту 4 розділу XVIІнструкції з організації примусового виконання рішень, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

За правилом статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Відповідно до пунктів 9, 10 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом.

За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Визначення як розміру належних до сплати сум у якості аліментів, так, відповідно, і визначення розміру заборгованості по аліментам - є обов`язком виконавця. Відповідно, такі дії державного виконавця можуть бути предметом судового контролю за скаргою учасників виконавчого провадження відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист Миронівського районного суду Київської області № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) батька перебував на примусовому виконанні у Миронівському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 до 26 квітня 2018 року, тобто до надходження на адресу відділу рішення Миронівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі № 371/505/17, яким було відкликано цей виконавчий лист з підстав зменшення розміру стягуваних аліментів до 1/4 частки доходу (заробітку) їх платника.

На момент закінчення вказаного виконавчого провадження № НОМЕР_2 за боржником рахувалася заборгованість у розмірі 192 902,41 грн, а рішення суду від 25 жовтня 2017 року не містило вказівки про те, що виконавчий лист підлягає поверненню після його повного виконання, тобто після погашення заборгованості до дня відкликання, у зв`язку з чим державний виконавець прийняла рішення закрити виконавче провадження, зазначивши про суму заборгованості окремою довідкою.

На підставі вказаного рішення суду 05 січня 2018 року заявнику видано виконавчий лист № 371/505/17, за яким було відкрите нове виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частки доходу (заробітку) батька, в ході примусового виконання якого судами неодноразово розглядалися скарги щодо порядку стягнення аліментів, у тому числі, що ґрунтувалися на оспорюванні заборгованості за попереднім (відкликаним) виконавчим листом.

Вирішуючи питання про необхідність та обов`язковість урахування заборгованості по аліментам із закінченого виконавчого провадження № НОМЕР_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, суд першої інстанції виходячи із системного тлумачення норм Закону України «Про виконавче провадження» зазначив, що за загальним правилом борг з одного виконавчого провадження не може перейти в інше.

Разом з тим, обов`язок по щомісячній сплаті аліментів виник у боржника саме на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004, тоді як рішенням цього ж суду від 25 жовтня 2017 року у справі № 371/505/17 лише було зменшено розмір раніше присуджених аліментів, що не є належною підставою для скасування або прощення заборгованості, що утворилася в ході примусового стягнення періодичних платежів за відкликаним виконавчим документом.

Правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що вони є обов`язком, який покладається на того з батьків, хто проживає окремо від дитини, з часу їх присудження і до досягнення дитиною повноліття.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні ЄСПЛ в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року в справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02), позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

У справі, яка переглядається, предметом стягнення в обох виконавчих провадженнях є аліменти на утримання дитини, сторонами є той же боржник і стягувач. Крім того, виконавче провадження № НОМЕР_1 є послідовною дією (стадією) після прийняття рішення про зміну розміру стягуваних аліментів за попереднім рішенням суду, а відтак є послідовним після виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що закінчення зазначеного виконавчого провадження, в якому був наявний борг зі сплати аліментів, утворило колізію, за якою стягувач формально хоч і має право на отримання таких коштів, проте відсутній механізм їх стягнення.

Вказана обставина стала причиною триваючого спору між сторонами, який триває з 2017 року, де суди неодноразово приймали рішення. Із аналізу рішень слідує, що заборгованість по аліментам, яка утворилася в ході виконання рішення суду 2014 року, повинна братися до уваги державним виконавцем під час виконання рішення суду 2017 року. Такі висновки зроблені у постановах Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року та від 09 грудня 2020 року.

У вказаних постановах суду апеляційної інстанції зазначено, що заборгованість в сумі 197 398,37 грн розрахована державним виконавцем Миронівського РВ ДВС ГТУЮ у Київській областістаном на 01 вересня 2018 року, що підтверджується довідкою-розрахунком. Саме з таким боргом надійшло виконавче провадження до Богуславського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області. Ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, не передбачено обов`язку державного виконавця при прийнятті виконавчого провадження до свого провадження перевіряти правильність нарахування заборгованості зі сплати аліментів. За таких обставин відсутні підстави вважати, що дії старшого державного виконавця Храбуст О.С., зокрема, при складанні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів не відповідають вимогам закону і вчинені поза межами її повноважень.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у даній справі конкурують елементи принципу правової визначеності. З одного боку закінчення виконавчого провадження означає припинення будь яких стягнень за виконавчим документом (це законне очікування боржника). З іншого боку, наявність заборгованості за виконавчим документом не може бути ілюзорним правом і не може залишитися нестягнутою з підстав завершення виконавчого провадження через відкликання виконавчого документу (законне очікування стягувача на належність здійснення виконавчими органами своїх функцій).

Постановляючи оскаржувану ухвалу та вказуючи на необхідність врахування заборгованості з виконавчого провадження № НОМЕР_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, суд вірно враховував, що як і в першому виконавчому провадженні, так і в другому предметом стягнення були аліменти, як гарантія виконання батьком свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відтак борг за несплату аліментів - це право дитини, існування якого не може залежати від різних факторів (вибору стягувачем способу захисту, порядку виконання рішення суду державним виконавцем, відсутність визначення в рішенні суду порядку реалізації права на отримання нарахованих аліментів, тощо). Дитина не була стороною при розгляді вказаних позовних заяв та скарг, і тому захист її права повинен відбуватися з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, незважаючи на досягнення нею на час розгляду даної скарги повноліття.

Крім того, проаналізувавши наявність та відсутність інших способів захисту, які б могла використати заявник, суд констатував, що стягувач могла б звернутися до суду із позовом про стягнення суми заборгованості, проте вирішення спору виключно в такий спосіб нівелювало б принцип обов`язковості судового рішення для виконання, принципу юридичної визначеності та мало б наслідком безкінечну судову тяганину щодо стягнення вже стягнутих коштів. Водночас відсутнє і право звернутися із скаргою на дії державного виконавця з питанням скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, оскільки його завершення відбулося за рішенням суду і відсутність у рішенні вказівки на порядок стягнення заборгованості, наявної до моменту відкликання виконавчого листа, не може позбавити стягувача можливості отримати нараховану суму стягуваних аліментів.

При вирішенні вказаного спору суд також керувався завданнями цивільного судочинства, якими є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, судова влада здійснює судочинство згідно з принципом справедливості, бо саме цей принцип є основним елементом, який відрізняє судове рішення (як акту застосування норми закону, прийнятого до окремої особи на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи) від норми закону (акту, що приймається до невизначеного чи широкого кола осіб). І саме застосування принципу справедливості судового рішення в поєднанні з принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини, дає підстави для задоволення скарги в частині зобов`язання державного виконавця скласти розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з врахуванням наявної заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_2.

З огляду на те, що розмір заборгованості у розмірі 192 902,41 грн, який, окрім розрахунку самого заборгованості, був визначений і постановою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, не спростований, відтак саме такий розмір боргу слід враховувати державному виконавцю при обчисленні заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. щодо складення розрахунків заборгованості зі сплати аліментів від 20 січня 2023 року та від 07 лютого 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в частині не включення до нього суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн та зобов`язання виконавця здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання спільної дитини на користь ОСОБА_2 з врахуванням наявної станом на дату відкриття виконавчого провадження заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 192 902,41 грн.

Виконуючи судові рішення, державний виконавець зобов`язаний вчинити дії, які необхідні для того, щоб визнане судом та перенесене до виконавчого документа зобов`язання вважалось виконаним, а виключено суми заборгованості по аліментам у розмірі 192 902,41 грн, яку боржник не сплатив до відкликання виконавчого листа у зв`язку зі зміною розміру аліментів, є недосконалим підходом до примусового виконання рішення суду передусім через те, що вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника щодо щомісячної сплати аліментів протягом всього періоду їх присудження, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд не може втручатись в діяльність державного виконавця в частині вирішення питання про наявність чи відсутність заборгованості у розмірі 192 902,41 грн при здійсненні перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, оскільки саме на державного виконавця закон покладає здійснення перерахунку заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні, є безпідставними з огляду на те, що заявник звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця, не погодившись зі складеними розрахунками заборгованості по аліментам у порядку контролю за виконанням судового рішення і такий спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів відповідно до наведених вище вимог СК України, Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень відноситься виключно до компетенції суду у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачено розділом VII ЦПК України.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц (провадження № 14-192цс18).

Більше того, висновки в частині правомірності зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 914/3587/14 (провадження № 12-34гс19).

Розглядаючи скаргу та вимоги заявника в частині зобов`язання посадової особи органу державної виконавчої служби зробити перерахунок здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з врахуванням наявної заборгованості станом на дату цього відкриття виконавчого провадження, суд врахував, що в силу положень Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець позбавлений права самостійно обирати моделі поведінки при виконанні судових рішень, якщо таке право прямо не передбачено законодавством.

Необґрунтованими є доводи боржника про те, що стягнення заборгованості за закінченим виконавчим провадженням у рамках виконання рішення суду повинно здійснюватися в інший спосіб, що передбачено СК України.

Відповідна заборгованість по аліментам визначена в порядку виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004 про стягнення аліментів, яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже, стягувач позбавлена можливості пред`явити вимогу про стягнення заборгованості, яка фактично є повторною. Норми чинного сімейного законодавства не передбачають можливість повторного стягнення заборгованості по аліментам, які вже стягнуті рішенням суду.

При вирішенні питання про неправомірність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, суд керувався частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII, за якою у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (стаття 453 ЦПК України).

Оскільки виконавче провадження № НОМЕР_1 було закінчено з підстав відсутності боргу по сплаті аліментів, що встановлено розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2023 року, який визнано незаконним, суд першої інстанції правильно вважав, що підлягає скасуванню й постанова старшого державного виконавця Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ)Храбуст О.С. від 07 лютого 2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 із одночасним зобов`язанням виконавця відновити це виконавче провадження та продовжити стягнення заборгованості зі сплати аліментів у до повного фактичного виконання рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що стягнення заборгованості за закінченим виконавчим провадженням на підставі пункту 10 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» або перенесення суми боргу по аліментам до іншого виконавчого провадження не передбачено ані вказаним законом, ані рішенням суду про зменшення розміру аліментів колегія суддів відхиляє.

За змістом пункту 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-18, 19-1 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частина третя статті 39 Закону № 1404-VIII).

Згідно приписів, що містяться у частині першій статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зі змісту рішення Миронівського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі № 371/505/17вбачається, що зобов`язання ОСОБА_1 щодо сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,не припинено, а на майбутнє змінено лише розмір стягнутих аліментів.

При цьому суд не зазначив, що виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 10 частини першої статті 39 Закону Закону України «Про виконавче провадження» і не відкликав виконавчий лист без виконання. Вказане рішення є підставою для стягнення аліментів у меншому розмірі, у зв`язку з чим виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004 відкликано, тобто припинено нарахування аліментів у визначеному цим рішенням розмірі.

Суд першої інстанції вірно відзначив, що закінчення виконавчого провадження, в якому був наявний борг зі сплати аліментів, та відкриття іншого виконавчого провадження на підставі виданого виконавчого листа про зменшення розміру стягуваних аліментів, утворило правову колізію.

Колегія суддів детально дослідила спірне питання та вважає за необхідне звернути увагу сторін виконавчого провадження і державного виконавця на наступне.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 2004 року у справі № 2-413/2004 в повному обсязі не було виконано станом на день прийняття державним виконавцем Миронівського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Власовою Ю.П. постанови від 26 квітня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, тому і підстави у цього державного виконавця для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 10 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» були відсутні, особливо враховуючи те, що 17 квітня 2018 року ОСОБА_2 уже пред`явила новий виконавчий лист до виконання в Миронівський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області та зазначила суму боргу боржника по аліментам станом на 01 квітня 2018 року.

Таким чином замість того, щоб прийняти виконавчий лист № 317/505/17 від 05 січня 2018 року, виданий на заміну відкликаного виконавчого листа № 2-413/2004 від 21 травня 2004 року, до виконання у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 та продовжити примусове стягнення аліментів у зміненому (зменшеному) розмірі, Миронівський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області закінчив вказане виконавче провадження та розпочав нове № НОМЕР_1, у зв`язку з чим між стягувачем та боржником тривалий час існує спір щодо суми заборгованості по сплаті аліментів, який неодноразово розглядався судами.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Рисовський проти України» (29979/04) від 20 жовтня 2011 року зазначав, що «Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Тріо проти Хорватії», заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року)».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (правова позиція ВСУ у справі № 6-608цс15) право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», на ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 41 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини також вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Саме реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд.

Більше того, при розгляді даної категорії справ необхідно також врахувати, що стягувані аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України), а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина третя статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що під час винесення постанови від 07 лютого 2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 старший державний виконавець Храбуст О.С. діяла у спосіб та у межах повноважень наданих чинним законодавством не заслуговують на увагу, оскільки зазначену постанову державний виконавець винесла без врахування обставин справи та спірних правовідносин.

Крім того, дії державного виконавця під час складання оспорюваних розрахунків заборгованості зі сплати аліментів є непослідовними та суперечать її попереднім діям та рішенням при складанні розрахунку заборгованості із сплати аліментів від 04 грудня 2019 року, які вже були предметом судового розгляду та визнані правомірними (законними) постановами Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року та від 06 липня 2022 року.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про відсутність порушення прав заявника внаслідок винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови, оскільки платник аліментів свої зобов`язання по сплаті аліментів не виконав, а закінчення виконавчого провадження призводить до порушення права стягувача внаслідок неповного виконання рішення суду, що у свою чергу призводить до обмеження права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги боржника, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування ухвали суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про часткове задоволення скарг на дії державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та закінчення виконавчого провадження постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого боржником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382, 452 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній