Номер провадження 2/754/932/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення виготовлено 24.04.2024)

24 квітня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко, справа № 754/15378/23

ОСОБА_1 - позивач

Київська міська рада - відповідач

П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора - третя особа

Вимоги позивача: визнання права власності на спадкове майно

Кірсік С.В. - адвокат позивача

ВСТАНОВИВ:

Позивачкою подано позов, вимоги якого збільшувались і у якому посилаючись на порушення своїх спадкових прав позивачка просить: 1) Встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є двоюрідним братом позивачки; 2) Визнати за ним право власності на кв. АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 27.10.2023 у справі № 754/15378/23 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.10.2023 у справі № 754/15378/23 витребувано докази.

Ухвалою суду від 18.03.2024 у справі № 754/15378/23 витребувано докази.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 30.11.2023 у справі № 754/15378/23 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 18.03.2024 у справі № 754/15378/23 прийнято заяву сторони позивача з найменуванням про зміну предмета позову та якою по суті збільшено позовні вимоги.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», під розписку, а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав і не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача і третьої особи.

Відповідач і третя особа в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Третя особа надіслала листа про розгляд справи за відсутності третьої особи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті засідання за відсутності відповідача і третьої особи.

Вислухавши адвоката позивачки, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб від 07.12.2019 та свідоцтва про укладення шлюбу від 19.04.1985 дошлюбне прізвище позивачки було ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження позивачки від 11.03.1967, позивачка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 та її батьком є ОСОБА_5 , а матір`ю є ОСОБА_6 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (дата формування 21.03.2023) дошлюбне прізвище ОСОБА_6 було ОСОБА_6 .

Згідно актового запису про народження № 20 від 15.05.1940 батьками ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно посвідки про шлюб НОМЕР_2 від 06.10.1938 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб.

Згідно актового запису про народження № 22 від 06.07.1936, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 22.04.1981 ОСОБА_13 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_13 .

Згідно свідоцтва про народження від 19.05.1981 батьками ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкодавець) є ОСОБА_15 і ОСОБА_13 .

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що ОСОБА_6 (мати позивачки) і ОСОБА_13 (мати спадкодавця) є рідними сестрами, а відповідно ОСОБА_3 (спадкодавець) і позивачка є двоюрідними братом/сестрою.

Згідно свідоцтва про смерть від 26.07.2016 ОСОБА_15 (батько спадкодавця) помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (дата формування 24.08.2023) ОСОБА_13 (мати спадкодавця) померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (дата формування 28.08.2023) ОСОБА_3 (спадкодавець) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про смерть 12.05.1979 ОСОБА_6 (мати позивачки) померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно свідоцтва про смерть від 26.06.1995 ОСОБА_9 (дід позивачки і спадкодавця) помер ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно свідоцтва про смерть від 12.08.1995 ОСОБА_10 (баба позивачки і спадкодавця) померла ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1993, ОСОБА_3 (спадкодавець), ОСОБА_15 (батько спадкодавця), ОСОБА_13 (мати спадкодавця) були власниками кв. АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2017 ОСОБА_3 (спадкодавець) успадкував після смерті свого батька ОСОБА_15 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2017 ОСОБА_13 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_15 кв. АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування 05.05.2017) 05.05.2017 здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_13 на кв. АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування 05.05.2017) 05.05.2017 здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 (спадкодавець) на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (дата формування 16.09.2023) спадкова справа до майна померлої ОСОБА_13 (мати спадкодавця) не відкривалась.

30.05.2023 позивачка звернулась до нотаріальної контори (третя особа) із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ..

16.09.2023 представник позивачки звернувся до нотаріальної контори (третя особа) із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ..

Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 16.09.2023 позивачці відмовлено у видачі спадкових документів на кв. АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 .

Також зі змісту постанови державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 16.09.2023 вбачається, що крім позивачки інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає.

Згідно ст. 1216 ЦК України, 1. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, 1. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, 1. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України, 1. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1262 ЦК України, 1. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ст. 1263 ЦК України, 1. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Згідно ст. 1264 ЦК України, 1. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1265 ЦК України, 1. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. 2. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Згідно ч. 4 ст. 1266 ЦК України, 4. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що факт родинних відносин та порушення спадкових прав позивачки на спадщину за законом знайшли своє підтвердження доказами.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Будь-яких доказів у спростування позовних вимог суду не надано.

За таких обставин позов задовольняється.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат.

У судовому засіданні адвокат позивачки просив покласти судові витрати по справі на позивачку.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є двоюрідним братом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на кв. АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати покласти на позивачку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: