Номер провадження: 22-ц/813/4682/24
Справа № 495/8722/23
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/8722/23

Номер провадження: 22-ц/813/4682/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Боярського О.О. 08 січня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на обов`язкову частку в спадщині після померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частин всього спадкового майна, а саме - частини житлового будинку, що розташований за адресою - АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею - 0,2500 га., кадастровий номер :03:001:0120.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона проживала разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з весни 1984 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований.

Згідно заповіту від 28.05.2019 року, посвідченого керуючою справами - секретарем виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Казаной Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №102, ОСОБА_3 , належний йому житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , заповів - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є онукою позивачки ОСОБА_1 .

Позивачка вказує, що після того як спадкодавець ОСОБА_3 склав на ОСОБА_2 заповіт, остання пропала ще за життя ОСОБА_3 та не спілкувалася із позивачкою та ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивачка перенесла інсульт, після чого не може рухатися. Нещодавно відповідачка - ОСОБА_2 почала вимагати аби сусідка позивачки забрала її з будинку, в якому остання проживала усе життя із ОСОБА_3 , у зв`язку із чим позивачка була змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2023 року встановлено факт проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована - с. Південне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, з 1984 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивачка вказує, що звернулася до нотаріуса з вказаним рішенням суду із заявою про вступ в обов`язкову частку в спадковому майні, так як на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 була непрацездатною, але нотаріус усно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду.

Посилаючись на положення ст. 1241 ЦК України, просить задовольнити позов (а. с. 1 - 3).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Представник відповідача у відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у статті 1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту.

Позивачка зазначає, що 17 квітня 2023 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та позивачки з 1984 по ІНФОРМАЦІЯ_4. Відтак, на думку позивачки дане рішення слугує підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 .

Разом з тим, встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше п`яти років не є підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивачка є спадкоємцем 4-ої черги та не має права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом.

Звертаючись до суду із відповідною позовною заявою, ОСОБА_1 не надала доказів її звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину для підтвердження наявності права на пред`явлення позову.

Твердження позивачки про те, що відповідачка пропала після складання на неї заповіту та те, що відповідач просила сусідку забрати позивачку з будинку є надуманими, оскільки це не відповідає дійсності та не підтверджується будь-якими доказами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 січня 2024 року відмовлено у задоволені вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що спадкоємці 4-тої черги в рамках, передбачених законом, можуть отримати спадщину лише в разі відсутності дітей у померлого, а також відсутності у нього батьків, сестер, рідних братів, бабусь і дідусів та інших, зазначених у законі, родичів. Проте, встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше п`яти років не є підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивачка є спадкоємцем 4-ої черги та не має права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом (а. с. 54 - 58).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 січня 2024 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) суд першої інстанції не врахував, що право на обов`язкову частку не залежить від згоди інших спадкоємців. Та не враховано, що право на обов`язкову частку має той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи (а. с. 61 - 64).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху (а. с. 69 - 69 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.01.2024 року (а. с. 81 - 81 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.05.2024 року призначено розгляд справи в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 83).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача,обговоривши доводи апеляційної, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Позивачка ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з весни 1984 року як дружина та чоловік, шлюб між ними не був зареєстрований.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно заповіту від 28.05.2019 року, посвідченого керуючою справами - секретарем виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Казаной Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №102, ОСОБА_3 , належний йому житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є онукою позивачки ОСОБА_1 ..

Позивачка вказує, що після того як спадкодавець ОСОБА_3 склав на ОСОБА_2 заповіт, остання пропала ще за життя ОСОБА_3 та не спілкувалася із позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

Також позивачка зазначає, що після смерті ОСОБА_3 перенесла інсульт, після чого не може рухатися. Відповідачка ОСОБА_2 почала вимагати аби сусідка позивачки забрала її з будинку, в якому остання проживала усе життя із ОСОБА_3 , у зв`язку із чим позивачка була змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2023 року встановлено факт проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована - с. Південне Білгород-Дністровського району Одеської області з 1984 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивачка вказує, що звернулася до нотаріуса з вказаним рішенням суду із заявою про вступ в обов`язкову частку в спадковому майні, так як на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 була непрацездатною, але нотаріус усно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

За правилами ЦК України (спадкове право) право на обов`язкову частку у спадщині є обмеженням свободи заповіту в інтересах певного кола спадкоємців першої черги.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях

1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємців за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначає, що 17 квітня 2023 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років як чоловіка та дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та позивачки з 1984 по ІНФОРМАЦІЯ_4. На думку позивачки дане рішення слугує підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 .

Законодавчо визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК).

Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є їхнє проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно зі ст. 3 СК сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Спадкоємці 4-тої черги в рамках, передбачених законом, можуть отримати спадщину лише в разі відсутності дітей у померлого, а також відсутності у нього батьків, сестер, рідних братів, бабусь і дідусів та ін., зазначених у законі, родичів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше п`яти років не є підставою для визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , оскільки Позивач є спадкоємцем 4 черги та не має права на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом.

З огляду на вищевказане, ОСОБА_1 не відноситься до осіб, які в силу вимог частини першої статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку

у спадщині.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не відноситься до осіб, які в силу вимог частини першої статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у судіипершої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона не підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 17 липня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів С. О. Погорєлової

О. М. Таварткіладзе