КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6744/2024 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/27521/23

11 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Борисової О.В.

Левенця Б.Б.

при секретарі: Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна про скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

20.11.2023 року ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з скаргою про скасування постанови.

В обґрунтування вимог скарги зазначав, що він випадково довідався про факт блокування його рахунків та накладення арешту на належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Після подання адвокатських запитів було встановлено, що вказані дії вчинено приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 відповідно до виконавчого листа № 404/2768/20 від 02.02.2022 року.

Наполягає на тому, що приватним виконавцем при здійсненні вказаних виконавчих дій у виконавчому провадженні не дотримано норм Закону України «Про виконавче провадження». Вказує на те, що приватний виконавець зупинив вказане виконавче провадження відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.34 вказаного Закону, тобто, у зв`язку проходженням ним - ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. В той же час, порушень Закону України «Про виконавче провадження» в частині неправомірного арешту майна не усунув.

Вказує на те, що станом на 15.04.2020 року загальна сума його боргу за судовим рішенням складала 88 403,17 грн, а пред`явлена стягувачем сума складала 83 717,30 грн, тобто, відбулося певне погашення ним боргових зобов`язань. Даний факт засвідчує його бажання, як боржника, погашати боргові зобов`язання, а це також мало бути враховано приватним виконавцем відповідно до засад виконавчого провадження.

Зазначає, що на момент накладення арешту, як і зараз, в Україні діє воєнний стан, що унеможливлювало отримання технічної документації на майно, у зв`язку з чим неможливо підготувати його до реалізації. Відтак, приватний виконавець мав діяти відповідно ч.5 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: у зв`язку з неможливістю підготовки технічної документації на майно, виконавчий документ мав би повертатися стягувачу у зв`язку з тим, що боржник не має іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Зазначає, що приватний виконавець порушив вимоги ч.5 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виніс постанову про арешт майна, а відповідно приписів вказаної норми мав би винести постанову про опис та арешт майна боржника. Більше того, п.2 абз.3 ч.5 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені чіткі вимоги до постанови, а саме, у постанові про опис та арешт майна боржника обов`язково зазначаються якщо опису підлягає квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріал стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди, ідентифікатор закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до проведення опису).

Також вважає, що приватним виконавцем порушено вимоги ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки відсутня оцінка майна. Зазначає, що відсутня в постанові і інформація щодо зберігача майна, яка відповідно до ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» має бути в постанові про опис та арешт майна.

При цьому, слід брати до уваги вимоги ч.3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого вказаним Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Однак, враховуючи статус приватного виконавця та відсутність начальника, вказані порушення мають розглядатися судом. Підтвердженням цього є ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

А тому для захисту свого порушеного права він звернувся до суду зі скаргою та просив суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельову Віталіну Володимирівну скасувати накладений арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна про скасування постанови.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 09.01.2024 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Моргун Дмитро Миколайович подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна про скасування постанови.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають істотне значення для справи.

Вказує на те, що судом першої інстанції фактично визнано, що суб`єктом оскарження при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні не дотримано норм Закону України «Про виконавче провадження» та порушено основоположний принцип, викладений в ст.6 Конвенції, в частині права на справедливий суд, оскільки право на справедливий судовий розгляд необхідно розглядати, як право на доступ до правосуддя в цілому, в тому числі, як право на забезпечення ефективного судового захисту з метою захисту цивільних прав, яких безпідставно позбавлено скаржника, як про це зазначено в практиці ЄСПЛ у справв Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки). Таким чином, ст. 6 Конвенції представляє «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто, правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле як вказано у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom). Так, ЄСПЛ у справах Філіс проти Греції (Philis v. Greece,); Де Жуфр де ла Прадель проти Франції (De Geouffre de la Pradelle v. France), Станєв проти Болгарії (Stanev v. Bulgaria) при цьому, зазначається про можливість обмеження прав але лише способом, що не порушує змісту цих права. Однак, оскаржувана ухвала фактично знівелювала подану скаргу ОСОБА_1 у зв`язку з її формальним розглядом, тобто, порушила самий зміст викладених у скарзі вимог та санкціонувала неправомірні дії приватного виконавця, що порушують гарантії приватної власності, затверджені не тільки Конституцією України, а й нормами Конвенції.

Більше того, порушення судом зазначених прав на правосуддя фактично призвело до порушення самих по собі основоположних прав Конвенції. Так, основною метою правосуддя, перш за все, є задоволення інтересів сторони та забезпечення справедливості, як про це зазначено у справі Niderost-Huber v.Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швейцарії). Отже, фактично в оскаржуваній ухвалі надумані зауваження та підстави для відмови, тобто, має місце позбавлення права на належне та доступне правосуддя.

Так, суд в оскаржуваній ухвалі зазначає, що «...постановою приватного виконавця від 20 вересня 2022 року накладено арешт на кошти боржника. В цей же день постановою приватного виконавця був накладений арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить заявнику на праві власності..». Тобто, суд мав би проаналізувати, як ним вказується на початку оскаржуваної ухвали, відповідність дій приватного виконавця нормі ч.2 ст.19 Конституції України. Проте, суд самоусунувся від вказаного обов`язку та не надав належної оцінки дотриманню приватним виконавцем порядку звернення стягнення на майно боржника. Таким чином, судом першої інстанції допущено надмірний формалізм, що є неприпустимим, виходячи з практики ЄСПЛ.

Так, суд фактично не взяв до уваги прямі порушення Конституції України, а саме дії приватного виконавця не у відповідності із законом та не у спосіб, який вказаний законом. Більше того, суд навіть не проаналізував посилання виконавця на норми закону, які фактично не відносяться до суті пред`явлених претензій. Зокрема, суд першої інстанції навіть не спромігся проявити намагання встановити волю особи щодо порушеного права. Отже, склалася ситуація, коли суд прийняв рішення не тільки не у відповідності до духу закону, а навіть в протиріччя із буквою закону.

В судовому засіданні виконавець так і не змогла пояснити, що на її думку означає забезпечення реального виконання рішення для якого застосовується арешт і майна, і коштів боржника.

Більше того, суд не взяв до уваги, хоча і зазначив у оскаржуваній ухвалі, що ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» чітко регламентує етапи звернення стягнення, як буквально процедуру (буква закону) так і сенс таких дій (дух закону), а саме, звернення стягнення на майно боржника полягає (як бачимо відсутнє посилання на процесуальний документ - постанову про стягнення) в його арешті, (це початок стягнення) вилученні (списанні коштів з рахунків) (це продовження стягнення) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Отже, лише для примусової реалізації необхідно видання постанови, але це не означає, що у попередніх етапах не відбувається стягнення. При цьому, арешт дійсно не є тотожним зверненню стягнення бо це і є перша стадія або перший етап стягнення. При цьому слід зауважити, що відповідно до одного з основних законів формальної логіки, а саме закону тотожності, поняття в процесі мислення повинні бути точними, визначеними та недвозначними й зберігати певні, їм властиві ознаки. Таким чином, арешт є стягненням, а не схожим на нього діянням.

Натомість, практика ЄСПЛ у справах (Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Пеpec де Рада Каванил`ес проти Іспанії), Miragall Escolano v. Spain (Мiраrаль Есколано та інші проти Іспанії), Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE v. Greece (Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras АТТЕЕ проти Греціђ), Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), RTВF v. Belgium (RТВF проти Бельгії), зазначає, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила є надмірним формалізм, який може позбавити заявників права на справедливий суд. Очевидним є факт правомірності вимог скаржника, а також неправомірності надуманих тлумачень норм закону судом.

Однак, знов таки, в противагу практиці ЄСПЛ справа (Potocka and Others v.Poland (Потоцька та інші проти Полыщі), судом не було взагалі дотримано норм законодавства щодо дослідження усіх аргументів заявника та суд, стосовно фактів, які є ключовими для справи, формально відписався без аргументації як того вимагає судова практика ЄСПЛ. Отже, суд, займаючись підміною понять, здійснює закоправство. Однак, ЄСПЛ зазначає, що встановлена законодавством правова система повинна забезпечувати осіб гарантіями захисту від самоправства (Gnahore v. France (Ньяоре проти Франції), Essaadi v. France (Ессаді проти Франції), DelSol v. France (Дель Соль проти Франції), Bakan v. Turkey (Бакан проти Туреччини), з посиланням на рішення у справі Aerts v. Belgium (Аертс проти Бельгії) стосовно порушення самої сутності права на суд.

Нажаль, оскаржувана ухвала порушує також ч.2 ст.263 ЦПК України, оскільки вона, ухвалена судом без дотриманням норм права. При цьому, відповідно до практики ЄСПЛ право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» справа Белле проти Франції (Bellet v. France). Проте, Закон України «Про виконавче провадження» чітко встановив, а суд погодившись, що відсутні підстави накладання арешту, все ж таки не взяв цього до уваги та, порушуючи ч.2 ст.19 Конституції, діючи не на підставі та не у спосіб, що передбачені спеціальним законом, проігнорував наступне.

В даному випадку, ВП № НОМЕР_3 містить порушення вчинені при накладенні арешту, які суд не міг не зауважити, Так, порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника регламентований ст.48 Закон України «Про виконавче провадження», як про це зазначено в оскаржуваній ухвалі та вище неодноразово зазначалося. Зокрема, ч.1 ст.48 Закон України «Про виконавче провадження» чітко встановлює, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Отже, звернення стягнення починається саме арештом майна, тобто те, що вище вже проаналізовано. При цьому, ч.5 ст.48 Закон України «Про виконавче провадження» визначає, що лише у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Проте, не слід забувати, що існують вимоги ч.1 ст.50 Закон України «Про виконавче провадження», які виконавець має дотримуватися при, визначенні черговості. Звертаю увагу, що існує таке майно на яке не може бути накладено стягнення, отже і перший етап такої дії не має місця в правовому сенсі. При цьому, суд прискіпливо встановлював у судовому засіданні розуміння сторонами арешту як правового явища у виконавчому провадженні. Воно було єдиним, а саме, арешт це початок стягнення. При цьому, ч. 7 ст.48 Закон України «Про виконавче провадження» містить заборону щодо накладення арешту на майно боржника та встановлює, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Зокрема, така вказівка означає, що в даному випадку не проводиться (не втілюється в життя), не реалізується, як стягнення в цілому так і його частини (вилучення чи примусова реалізація, чи арешт).

Зауважує, що станом на час звернення стягнення, а саме, на 20.09.2022 року, мінімальна заробітна плата складала 6 500 гривень. Отже, 20 мінімальних зарплат складали на той час 130 000 гривень. Тобто, порушуючи виконавче провадження та об`єднуючи декілька виконавчих проваджень в одне, з метою дотримання ч.3 ст.56 Закон України «Про виконавче провадження», суб`єкт оскарження не міг не зауважити, що сума у розмірі 83 717 гривні 30 копійок, навіть якщо додати до цієї суми приватного виконавця у розмірі 8 371 гривні 7З копійки та стягнення судового збору у розмірі 2 102 гривні 00 копійок то загалом сума стягнень складатиме 94 191 гривні 03 копійки.

У такому разі, виконавець зобов`язаний був вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Таким чином, суб`єкт оскарження здійснив звернення стягнення на єдине житло боржника без дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» застерігає, що стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник звертається в останню чергу. Суб`єкт оскарження не міг не зауважити, що загальна сума боргу складала 88 403 гривні 17 копійок станом на 15.04.2020 року, а пред`явлена стягувачем до виконання сума складала 83 717 гривні 30 копійок, тобто, відбулося певне погашення боргових зобов`язань. Даний факт засвідчує бажання боржника погашати боргові зобов`язання, а це також мало бути враховано приватним виконавцем відповідно до засад виконавчого провадження. Однак, знаючи про вказані обставини суд також, як і приватний виконавець не взяв це до уваги та виклав у оскаржуваній ухвалі лише своє бачення, а не правову природу норм спеціального закону.

Також зауважує, що на момент накладення арешту на частину квартири, як і зараз, в Україні діє воєнний стан, що унеможливлювало отримання технічної документації на майно, у зв`язку з чим його неможливо підготувати до реалізації. Виконавець мав діяти відповідно ч.5 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у зв`язку з неможливістю підготовки технічної документації на майно, виконавчий документ мав повертатися стягувачу, у зв`язку з тим, що боржник не має іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Проте, навіть це не зупинило приватного виконавця, а судом вказана обставина в оскаржуваній ухвалі проігнорована, що призвело до порушення прав боржника, викладених в Законі України «Про виконавче провадження».

Так, має місце не дотримання вимог ч.5 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, суб`єкт оскарження виніс постанову про арешт майна боржника, а відповідно до абз.1 ч.5 ст.56 вказаного Закону мав би виносити постанову про опис та арешт майна боржника. Більше того, п.2 абз.3 ч.5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені чіткі вимоги до постанови, а саме, у постанові про опис та арешт майна боржника обов`язково зазначаються якщо опису підлягає квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріал стін кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди, ідентифікатор закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до проведення опису). Також порушено вимоги ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутня оцінка майна боржника та не дотримано порядок її отримання. Як відсутня в постанові і інформація щодо зберігача майна, яка відповідно до ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» має бути постанові про опис та арешт майна, a тим більше під час воєнного стану.

При цьому, слід брати до уваги вимоги ч.3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого вказаним Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Однак, враховуючи статус приватного виконавця та відсутність начальника, вказані порушення мають розглядатися судом. Однак, суд самоусунувся від зняття арешту з майна, який був накладений з порушеннями спеціального закону, тобто, з порушенням вимог ст.19 Конституції України.

Також судом першої інстанції, окрім порушення ч.ч.1,2,3 ст.263 ЦПК України, не дотримані і вимоги ч.5 ст.263 ЦПК України. Так, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, не зазначив мотиви якими керувався при ігнорування прямих вимог Закону України «Про виконавче провадження». Отже, суд виявив упередженість та фактично без належних доказів та аргументацій по ній відмовив у законних та правових вимогах скаржника. Дане свідчить про те, що ухвалене рішення є необґрунтованим.

Враховуючи викладене вище, вважає оскаржувану ухвалу незаконною та не обґрунтованою, оскільки вона не вирішує питання, які мала б вирішувати відповідно до вимог скарги, при цьому, проводить тлумачення норм закону, що не відповідають ні букві, ні духу закону.

В судове засідання апеляційного суду скаржник ОСОБА_1 , його представник адвокат Моргун Дмитро Миколайович та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

08.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа № 404/2768/20 від 02.02.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 01.10.2018 року в сумі 88 403,17 грн.

Згідно заяви стягувача станом на 17.08.2022 року загальна заборгованість складає 83 717,30 грн.

08.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП № НОМЕР_1, а саме - стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 8371,73 грн.

08.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, якою постановлено об`єднати виконавчі провадження ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 у зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_3.

20.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про арешт коштів боржника ВП № НОМЕР_1.

20.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про арешт майна боржника ВП № НОМЕР_1, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

20.09.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про арешт майна боржника ВП № НОМЕР_1, якою накладено арешт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13.11.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій ВП № НОМЕР_1, якою постановлено зупинити вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 404/2768/20 від 02.02.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 01.10.2018 року в сумі 88 403,17 грн. Згідно заяви стягувача станом на 17.08.2022 року загальна заборгованість складає 83 717,30 грн.

Підставою зупинення вчинення виконавчих дій став п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» - проходження ОСОБА_1 строкової військової служби за наказом від 08.09.2023 року №295/МВ.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна про скасування постанови, суд першої інстанції вказав на те, що постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що при винесенні постанови про арешт майна боржника приватний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Судом встановлено та сторонами не спростовується, що дій, направлених на звернення стягнення на частину квартири належну боржнику, приватним виконавцем не вчиняється. Постанова про звернення стягнення на вказану частину квартири приватним виконавцем не виносилася. З точки зору Закону України «Про виконавче провадження» накладення арешту на вказану частину квартири не є тотожним зверненню стягнення на неї в порядку вчинення виконавчих дій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року відповідає.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Згідно з практикою ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання завдання шкоди одній із сторін.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За приписами частин 1, 5, 6, 7 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

В свою чергу приписами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення1 цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час винесення постанови про арешт майна боржника від 20.09.2022 ВП № НОМЕР_1, якою накладено арешт на 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельової Віталіни Володимирівни про арешт майна боржника від 20.09.2022 року ВП № НОМЕР_1, та відсутності правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття в судовому порядку арешту з 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що за приписами Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець зобов`язаний був винести постанову про опис та арешт майна, проте, в порушення вимог вказаного закону виніс постанову про арешт майна, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Так, з системного аналізу приписів ст. ст. 26, 56 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець під час проведення виконавчих дій вчиняє примусові заходи щодо виконання рішень, серед таких дій є накладення арешту на майно та кошти боржника.

Арешт накладається шляхом винесення виконавцем: 1) постанови про арешт коштів боржника, які містяться на банківських рахунках; 2) про арешт майна боржника; 3) постанови про опис арешт майна (коштів) боржника.

Кожна з вище перелічених постанов є самостійним документом виконавчого провадження, а відтак, приватний виконавець реалізував свій обов`язок, наданий йому законом, та виніс постанову про арешт майна у відповідності до приписів чинного Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для тверджень про те, що приватний виконавець зобов`язаний був винести постанову про опис та арешт майна боржника, проте, в порушення вимог вказаного закону, виніс постанову про арешт майна - відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те що, зупиняючи проведення виконавчих дій у зв`язку проходженням ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, приватний виконавець зобов`язаний був зняти арешт з майна боржника, не грунтуються на вимогах закону з огляду на таке.

Пунктом 1 частиною 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі: проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

Частиною 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадків, передбачених пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Отже, з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що перебування боржника на військовій службі автоматично не зумовлює зняття арешту з його майна. Навпаки, приписи ч. 4 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» містять імперативну та чітку вказівку на те, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника не знімається та є чинним протягом всього строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам скаржника про те, що арештоване майно квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання боржника, який перебуває на військовій службі, а відтак арешт повинен бути знятий, з огляду на наступне.

З системного аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що підставою для зняття арешту з майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні є: закінчення виконавчого провадження на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (крім випадків коли визнано боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчене виконавче провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку про забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем); повернення виконавчого документа до суду, який його видав; скасування судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням; якщо після повернення виконавчого документа за письмовою заявою стягувача (частина 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»), встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Після настання таких підстав арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників та реєстру обтяжень, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення.

Слід зазначити, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника.

Відтак, норми Закону України «Про виконавче провадження» містять перелік імперативних випадків, за наявності яких у приватного виконавця настає безумовний обов`язок зняти арешт з майна боржника.

В свою чергу, суд вправі скасувати арешт, накладений на майно боржника, лише за умови доведення боржником та підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення приватним виконавцем порядку визначеного Законом України «Про виконавче провадження» щодо накладення арешту на майно.

Поряд з цим, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції скаржником не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно свідчили про порушення приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кісельовою Віталіною Володимирівною приписів Закону України «Про виконавче провадження» під час винесення постанови про накладення арешту на майно боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції постановив ухвалу без дотримання приписів ЦПК України, а зміст оскаржуваної ухвали суду є абстрактним судженням суду, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку доводам скарги боржника, встановив дотримання приватним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження», вказавши на обґрунтованість та законність винесення постанови про арешт майна боржника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені представником скаржника ОСОБА_1 адвокатом Моргуном Дмитром Миколайовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий Судді: