Справа № 485/1748/23
Провадження №2/485/51/24
РІШЕННЯ

іменем України

12 березня 2024 року м.Снігурівка

справа № 485/1748/23

провадження №2/485/51/24

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі

головуючої судді Бодрової О.П.,

за участю секретаря судового засідання Плакси О.В.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Снігурівка в залі суду справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

установив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» (далі ТОВ «СВП ПЛЮС»). В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь 174265,60 гривень, з яких: 132788, 00 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 по 17.10.2023; 5371,20 грн - заборгованість по заробітній платі, за період роботи з 18.10.2023 по 10.11.2023; 12831,20 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку; 23275,20 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2023 по 27.02.2024 та понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 жовтня 2023 року Миколаївським апеляційним судом винесено постанову, за якою: визнано незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС»№ 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності; визнано незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_3 ; поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця-консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року; вирішено питання судових витрат. Суд встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 298,40 грн. 18 жовтня 2023 року ТОВ «СВП ПЛЮС» добровільно виконало рішення суду. Таким чином, за період з 01.02.2023 по 17.10.2023 середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 132788, 00 грн (298,40 грн х 445 днів). 10 листопада 2023 року ТОВ «СВП ПЛЮС» звільнив ОСОБА_3 із займаної посади за згодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України з 10 листопада 2023 року. При звільнені відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за період з 18.10.2023 по 10.11.2023. Заборгованість становить 5371,00 грн (298,40 грн х 18 днів). Крім того, компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 01.02.2022 по 10.11.2023 становить 12831,20 грн (298,40 х 43 дні). Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.11.2023 по 27.02.2024 становить 23275,20 грн (298,40 грн х 78 дні).

У відзиві на позовну заяву ТОВ «СВП ПЛЮС» позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити. Зазначили, що ТОВ «СВП ПЛЮС» добровільно виконало постанову Миколаївського апеляційного суду, позивача поновлено на посаді продавця-консультанта. Але, ОСОБА_3 жодного дня на вказаній посаді не працювала, до виконання обов`язків за посадою без пояснення причин не приступила. Позивачем не заперечується, що повідомлення про необхідність приступити до роботи та наказ про скасування звільнення та поновлення на роботі остання отримала 10.11.2023. Тому з урахуванням положень ст.1 Закону України та ст.94,113 КЗпП України позивачу не може бути нарахована та виплачена заробітна плата. Позивачка до звільнення працювала на посаді продавця-консультанта ТОВ «СВП Плюс», за адресою: вул.Залаегерсег,18 в м.Херсон (ТРЦ «Fabrika»). 01.03.2022 будівлю якого внаслідок обстрілу було зруйновано. ТОВ «СВП Плюс» у м.Херсон припинив своє існування. Тому позивачка не могла з 01.03.2022 виконувати будь-які роботи за посадою продавця-консультанта ТОВ «СВП Плюс». При цьому, просило суд врахувати при отриманні інформації про отримання ОСОБА_3 іншого доходу за період вимушеного прогулу, положення ст.238 КЗпП України.

У поясненнях до відзиву ТОВ «СВП ПЛЮС» ще раз звернуло увагу на те, що у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф з 24.02.2022 діяльність відповідача змінилась. З 01.04.2023 були призупинені дії трудових договорів зі співробітниками на посадах «подавець-консультант». З 01.03.2022 працівники магазину за адресою: АДРЕСА_1 ) не могли виконувати трудові обов`язки через зруйнування приміщення. На виконання постанови Миколаївського апеляційного суду позивача поновлено на посаді з 25.11.2021, разом з тим дія трудового договору призупинена. З 01.03.2022 позивачка трудові функції за посадою продавця консультанта в магазині за адресою: АДРЕСА_1 ) не могла виконувати, а отже і втрачала жодних заробітків. У зв`язку з призупиненням дії трудового договору з позивачем, знищення магазину, знаходження магазину відповідача на тимчасово окупованій території, а надалі на території проведення воєнних (бойових) дій, а також у зв`язку з тим, що позивач не здійснювала свої трудові обов`язки - відсутні правові підстави для стягнення з відповідача компенсаційних виплат за невикористану відпустку.

У письмових поясненнях представник позивача ОСОБА_1 зазначає, що позивачка не була ознайомлена з жодним наказом про призупинення дії трудового договору. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачу було запропоновано приступити до виконання своїх обов`язків в м.Запоріжжя, яке знаходиться за 350 км від місця проживання останньої, разом з тим, відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України, переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Позиції учасників справи

Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 174265,60 грн, з яких: 132788, 00 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 по 17.10.2023; 5371,20 грн - заборгованість по заробітній платі, за період роботи з 18.10.2023 по 10.11.2023; 12831,20 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку; 23275,20 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2023 по 27.02.2024 та понесені судові витрати, сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. Звертає увагу суду на те, що рішенням суду апеляційної інстанції було встановлено незаконне звільнення позивачки. Після поновлення її на роботі, ОСОБА_3 не було ознайомлено з жодним наказом, у тому числі щодо призупинення дії трудового договору. Ще раз звертає увагу, що 10.11.2023 ОСОБА_3 ознайомлена з наказом. Всі накази відповідача мають штучний характер. Заява про відшкодування судових витрат подана ним відповідно до вимог та у строки визначені ЦПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що рішення суду апеляційної інстанції ТОВ «СВП ПЛЮС» виконано добровільно. Оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду не свідчить про не добровільність виконання судового рішення. Дію трудового договору з позивачкою було призупинено. На його думку відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Інші процесуальні дії

Суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області своєю ухвалою від 29 листопада 2023 року вказану позовну заяву прийняла до розгляду та відкрила провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Снігурівський районний суд Миколаївської області своєю ухвалою від 24 січня 2024 року задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребував у Державної податкової служби України відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків відомості про отримані ОСОБА_3 , доходи від виконання оплачуваної роботи, за період часу з 01.02.2022 по 17.10.2023, із зазначенням джерела доходу, розміру нарахованого доходу від відповідного джерела доходу.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до таких висновків.

Суд встановив, що 17 жовтня 2023 року Миколаївським апеляційним судом винесено постанову, за якою: визнано незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС»№ 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності; визнано незаконним наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_3 ; поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця-консультанта Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року; вирішено питання судових витрат. На час ухвалення рішення, відсутні відкритті провадження щодо оскарження постанови в касаційному порядку.

У зазначеній постанові встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 298,40 грн.

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» від 18 жовтня 2023 року №857/к постановлено:

-виконати в добровільному порядку постанову Миколаївського апеляційного суду від 17.10.2023;

-скасувати наказ №1144/к від 24.11.2021 про звільнення ОСОБА_3 з посади продавця-консультанта 24.11.2021;

-поновити ОСОБА_3 на раніше займаній посаді продавця-консультанта з 25.11.2021 з окладом згідно штатного розпису;

-визначити найбільш територіально наближене до м.Херсон місце фактичного виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_3 приступити до виконання обов`язків за місцем роботи - м.Запоріжжя, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » АДРЕСА_2 негайно, але не пізніше 5 календарних днів з дня отримання наказу;

-виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі визначеному постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.10.2023 13726,40 грн, перерахувавши їх на повідомлений ОСОБА_3 рахунок.

З даним наказом ОСОБА_3 ознайомлена 10.11.2023 /т.1 а.с.102-103/.

01.11.2023 вих. №254 на ім`я ОСОБА_3 направлено повідомлення з примірником наказу від 18.10.2023 /а.с.104/. Доказів отримання поштою даного повідомлення матеріали справи не містять. Повідомлення містить позначку копію отримала 10.11.2023.

Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» від 10 листопада 2023 року №878/к «Про звільнення ОСОБА_4 », звільнено ОСОБА_3 з займаної посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України 10 листопада 2023 року /т.1 зв.а.3/.

Наказом №201/к Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» від 25 березня 2022 року: переведено діяльність Товариства в мовах особливого періоду з метою забезпечення захисту Вітчизни; вжито заходи щодо призупинення дії трудових договорів з працівниками магазинів, робочі місця в яких зруйновані та/або яке знаходиться на окупованих територіях або на територіях де ведуться активній бойові дії. В умовах воєнного стану, через складнощі в доступі до електронних ресурсів, про призупинення дії договорів повідомляти працівників будь-якими можливими засобами /т.1а.с.176/.

Наказом №201-12/к «Про внесення змін до наказу №201-1/к від 29.03.2022» від 18 жовтня 2023 року Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС», внесено зміни до п.1 наказу №201-1/к від 29.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору, доповнивши словами: « ОСОБА_3 продавець консультант» /т.1 а.с.178/.

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованих та виплачених доходів за період з 1 кварталу 2022 року по ІІІ квартал 2023 року, ОСОБА_3 отримувала дохід у виді заробітної плати /т.1 а.с.223/.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2020 року у справі №234/15372/17 (провадження № 61-4998св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з урахуванням того, що вимушений прогул ОСОБА_3 тривав з 25 листопада 2021 року по 17 жовтня 2023 року та за постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за неохоплений період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року у розмірі 132788,00 грн (298,40 грн х 445 кількість робочих днів у період).

Щодо стягнення заборгованість по заробітній платі

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 94 КЗпП та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (ч. 1). У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2).

Таким чином, наданими належними письмовими доказами встановлений факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, що складає 5371,20 грн (298,40 грн х 18 днів) та підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 .

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку

Частиною першою статті 1 Закону України «Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» встановлено беззастережне право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки», згідно з якою, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Враховуючи, що позивачка має право на компенсацію 43 невикористаних днів щорічної відпустки, розмір такої компенсації за період з 01 лютого 2022 року по 10 листопада 2023 року становить 12831,20 грн (43 календарних днів х 298,40 грн).

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, на день розгляду справи судом заборгованість не виплачена.

Таким чином, вимоги позову про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Позивачка була звільнена 10 листопада 2023 року, розрахунок при звільненні з нею не поведено, остання просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.11.2023 по 27.02.2024, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23275,20 грн (298,40 грн х 78 днів).

Таким чином, позов в цій частині також підлягає до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача про відсутності підстав для виплат через призупинення трудового договору

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбаченістаттями 43-46 Конституції України.

Разом з тим відповідно достатті 64 Конституції Українив умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями30 - 34,38,39,41 - 44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Воєнний стан введено на всій території України та його дію на теперішній час продовжено.

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно доЗакону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей43,44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

В указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю Українидоповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно доЗакону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановленіЗаконом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положенняЗакону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніжКодекс законів про працю- мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положеннямЗакону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно із частиною 3статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином,Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Вказана норма передбачає призупинення дії трудового договору не само по собі - у зв`язку з військовою агресією проти України, а лише за умови виключення можливості надання та виконання роботи.

Суд вважає за необхідне наголосити, що Верховний Суд в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження 61-283св23) дійшов висновку про те, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України у разі настання обставин, за яких виключена можливість надання та виконання роботи.Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості узв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем не надано беззаперечних доказів щодо абсолютної неможливості надати роботу працівнику та доказів, що працівник не може її виконувати.

Наведене також спростовує і той факт, що роботодавцем дійсно, 18 жовтня 2023 року видано наказ №201-12/к про призупинення дії трудового договору із ОСОБА_3 , разом з тим, в цей же день видає інший наказ, в якому серед іншого визначає позивачу найбільш територіально наближене до м.Херсон місце фактичного виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 АДРЕСА_2 .

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка ознайомлена з наказом про призупинення дії трудового договору.

Щодо стягнення понесених судових витрат та стягнення судових витрат

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Щодо понесених витрат зі сплати судового збору

Згідно з положеннями частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Позивачем заявлено вимоги майнового характеру.

При подачі позову позивачка була звільнена від сплати судового збору, окрім вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивакач сплатила судовий збір у розмірі 1327,88 грн.

Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Крім того, з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за інші позовні вимоги майнового характеру, сума судового збору відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Порушуючи перед судом питання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн, подавши відповідну заяву до суду 20.02.2024, тобто до закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, представник позивача адвокат Харченко Д.М. надав суду:

1)ордер на надання правничої (правової) допомоги;

2)попередній (орієнтований розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в суді першої інстанції): попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин 1514,00 грн; підготовка та подання до суду позовної заяви з додатками 3028,00 грн; підготовка заяви про зміну предмета позову 1514,00 грн; ознайомлення з відзивом на позовну заяву 1514,00 грн; підготовка заяви про зміну предмета позову1514,00 грн; ознайомлення з додатковими поясненнями до відзиву 1514,00 грн; підготовка заяви про зміну предмета позову 1514,00 грн; підготовка відповіді на відзив 3028,00 грн; підготовка заяви про зміну предмета позову 1514,00 грн; участь у судових засіданнях у розмірі 4542,00 грн /т.1 а.с.229/;

3)платіжну інструкцію, за якою ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 19.10.2023 19100,00 грн /т.1 зв.а.229/;

4)договір про надання правової допомоги від 17 жовтня 2023 року, де сторони узгодили гонорар у розмірі 20000,00 грн (п.4.1. договору) /т.1 а.с.230/.

Представник відповідача надав заяву, в якій заперечує проти заяви представника позивача. В заяві звертає увагу суду на те, що позивачем пропущений строк для подання попереднього (орієнтованого) розрахунку, що є підставою для відмови у задоволенні заяви. Обґрунтування сум є суперечливе та заявлені вимоги є неспівмірними обставинам справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268).

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) міститься висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Щодо порушення строку подання попереднього (орієнтованого) розрахунку позивачем, суд зазначає таке.

Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Відповідно до частин першої-другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Статтею 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат представник позивача подав до закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.

Ураховуючи зазначені обставини та те, що нормами ЦПК України не передбачено обов`язку суду відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат у разі невчасного подання попереднього розрахунку суми судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, суд вважає, що підстави для відмови у задоволенні заяви про стягнення понесених судових витрат відсутні.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування позивачу понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що позов задоволено, а позивачем надані належні докази на підтвердження понесених витрат, взявши до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат є обґрунтованим та підлягає стягненню у заявленому розмірі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного, ст.83, 116,117,235 КЗпП України, керуючись ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 174265,60 ( сто сімдесят чотири тисячі двісті шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок) гривень з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, з яких:

132788, 00 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 по 17.10.2023;

5371,20 грн - заборгованість по заробітній платі, за період роботи з 18.10.2023 по 10.11.2023;

12831,20 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку;

23275,20 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2023 по 27.02.2024.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме витрати зі сплати судового збору у розмірі 1327,88 (одна тисяча триста двадцять сім гривень вісімдесят вісім копійок) гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» в дохід держави 1073, 60 (тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) гривень.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС», юридична адреса проспект Бандери Степана,28-А м.Київ 04073, .

Повне рішення складено 15 березня 2024 року.

Суддя О.П.Бодрова