Номер провадження: 22-ц/813/3012/24
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
11.03.2024 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
з участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу,
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, в обґрунтування якого вказав, що 25 березня 2003 року рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 161/32 позивачу надано у приватну власність із земель запасу селищної ради земельну ділянку, площею 0,0638 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка набута в порядку приватизації.
31.05.2006 року між ОСОБА_6 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Договір укладено за 12 680,00 грн - кошти отримані від продажу земельної ділянки.
07 травня 2013 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_7 , як покупцем, укладеного договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 487573 грн.
24 травня 2013 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Покупку здійснено за 506800 грн, з яких 488573 грн кошти отримані від продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 .
Позивач посилається на те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 , та яка, в свою чергу, була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки, отриманої ОСОБА_1 в порядку безкоштовної приватизації, при цьому відповідач не отримувала доходу, за рахунок якого мала змогу придбати частину квартири, що підтверджує факт придбання квартири повністю за особисті кошти позивача.
Позивач просив суд визнати частково недійсним у частині покупця ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як покупцями, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського районного округу Гребенюк І.М. 24 травня 2013 року за № 1181, перевівши право покупця 1/2 частини квартири за цим договором з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу відмовив.
Суд першої інстанції вважав посилання на те, що відповідачем під час придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , введено позивача в оману, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках недоведеними, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідача позивач суду не надав.
При цьому, посилання сторони позивача лише на необізнаність в правовому полі не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним укладений під впливом обману та не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсним вказаного договору в частині покупця ОСОБА_2 .
Також суд першої інстанції зазначив, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача зазначає про сплив строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом, при цьому не заявлено про застосування позовної давності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 23.11.2023 року відкрив апеляційне провадження за вказаними апеляційними скаргами, роз`яснив право на подання відзиву на апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 18.12.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що позивач починаючи з 2004 року офіційно не працював, мав невеликі та нестабільні заробітки, тому джерела доходу для придбання двох квартир невідомі. Зазначає, що різниця від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 та вартості квартири за адресою: АДРЕСА_3 покрита за кошти відповідача, яка на цей час займалась підприємницькою діяльністю та мала доходи.
Представник скаржника копію ухвали про відкриття провадження отримав 24.11.2023 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 у судовому засіданні просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав посилання на те, що відповідачем під час придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , введено позивача в оману, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках недоведеними, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідача позивач суду не надав.
При цьому, посилання сторони позивача лише на необізнаність в правовому полі не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним укладений під впливом обману та не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсним вказаного договору в частині покупця ОСОБА_2 .
Також суд першої інстанції зазначив, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача зазначає про сплив строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом, при цьому не заявлено про застосування позовної давності.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_1 на підставі рішення Аванградівської селищної ради № 161-32/VIII-3 від 25 березня 2003 року, набув право власності на земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_1 , площею 0,0638 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди за № 095, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 23 лютого 2004 року.
30 травня 2006 року між ОСОБА_2 , діючою на підставі довіреності, посвідченої Першою одеською державною нотаріальною конторою 20.04.2006 року № 8-1028 від імені ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. за № 3526. Предметом вказаного договору є земельна ділянка розташована на території Авангардівської селищної ради смт Авангард, вул. ім Добрянського В.Л. 19, площею 0,0638 га, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд.
21 листопада 2007 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси 23.11.2007 року.
29.05.2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується повторною копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 , виданого Суворовським відділом державної режстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) 22.07.2021 року.
07 травня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45,6 кв.м, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 908.
Відповідно до п. 3 вказаного договору продаж квартири здійснено за 487573 грн.
Положеннями п. 7 вказаного договору визначено, що останній вчинено за згодою дружини продавця ОСОБА_2
24 травня 2013 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладеного договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1181. Предметом вказаного договору є квартира за адресою: АДРЕСА_3 (п. 1 договору).
Положеннями п. 2 договору визначено, що продаж вчинено за 506800 грн.
Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3903834, № 3903630, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності в розмірі по частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно.
Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним в частині покупця, позивач посилався на те, що ним в порядку приватизації набуто земельну ділянку, за кошти від продажу якої у подальшому придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Укладаючи договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , за кошти отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 позивач був введений в оману відповідачем щодо статусу останньої та вважав, що вона є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, зазначене не відповідає дійсності, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_3 придбана за особисті кошти позивача, отримані в тому числі за рахунок продажу майна набутого в порядку приватизації.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до стататі 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.
Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.
Позивач у порушення вимог ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та є його обов`язком, будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідача не надав.
ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 217 ЦК України вважає, що договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є частково недійсним у частині покупця ОСОБА_2 .
Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у частині покупця, оскільки квартира придбана ОСОБА_1 за особисті кошти, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
В цій частині, апеляційний суд бере до уваги висновок, викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.02.2022 року у справі № 346/2238/15-ц, відповідно до якого нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15, 25.11.2015 року у справі № 6-2333цс15 апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини у вказаних справах не є тотожними цим правовідносинам. Так у справі № 6-612цс15 предметом позову було визнання права особистої власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і його поділ, та зустрічний позов про стягнення боргу за договором позики. У справі № 6-2333цс15 предметом первісного позову є вимоги про визнання права на частку в спільному майні та зустрічного позову - визнання квартири особистою приватною власністю.
Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки оскаржуване рішення підлягає зміні лише в частині мотивування, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов