КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/7515/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2726/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко Вадим Юрійович про визнання недійсним договору дарування та скасування його реєстрації,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року,

встановив:

у квітні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 07 червня 2021 року позов було задоволено частково, визнано недійсним договір дарування квартири та скасовано державну реєстрацію права власності.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року було відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року.

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року було зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішенням у справі №759/10266/17 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 права власності по частині на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті їх батька - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року ухвалу Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року провадження по справі було зупинено до залучення правонаступників ОСОБА_1 . Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року в якості правонаступників ОСОБА_1 було залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представника - ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що Святошинським районним судом міста Києва розглядається справа (№759/10266/17) за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 права власності по частині на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті їх батька - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В грудні 2017 року ОСОБА_4 , яка була дружиною померлого її та ОСОБА_6 брата - ОСОБА_11 , як третя особа, також подала у вказану справу позовну заяву про визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на частку жилого будинку АДРЕСА_1 . В квітні 2019 року їй стало відомо, що за ОСОБА_4 державним реєстратором Департаменту зареєстровано право власності на квартиру №4 у вказаному будинку. Вона звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила визнати протиправними дії державного реєстратора та скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним №4313433 від 21.09.2018 (справа №761/23652/19). Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року було скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено її позовні вимоги. Після звернення до державного реєстратора вона дізналась, що 08.07.2019 ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру своїй дочці - ОСОБА_5 . Вказаний договір дарування вона вважає фіктивним, укладеним з метою приховати незаконно зареєстроване майно. Також позивач просила скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року позов було задоволено частково - визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю., реєстровий номер 2629, скасовано державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Стягнуто з кожного з відповідачів на користь позивача судові витрати по 4 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем ОСОБА_4 та іншими спадкоємцями у справі №759/10266/17 існує невирішений спір про визнання в порядку спадкування права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 . Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року визнано протиправними дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Поди С.П. та скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №4313433 від 21.09.2018 щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 . Відчуження ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , відбулось при наявності судового спору про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, що вказує на те, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати спірне майно від успадкування іншими особами. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на спадкове майно, а тому такий договір є недійсним на підставі ст. 203 та ст. 215 ЦК України.

Однак такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та зроблений з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 статті 1 ЦК України).

В ч. 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна

із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 369/11268/16-ц) міститься правовий висновок, згідно якого для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як видно з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів від 24.09.1959 року №545/16 ОСОБА_9 було надано земельну ділянку під індивідуальне будівництво загальною площею 476 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1 (на даний час - Міжнародна). Відповідно до акту від 03.10.1959 вказана земельна ділянка була виділена в натурі. ОСОБА_9 було видано план забудови земельної ділянки та паспорт типового проекту забудови.

Жилий будинок АДРЕСА_1 був закінчений будівництвом до 05.08.1992 подружжям ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У подружжя були діти: ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14

ОСОБА_14 проживає постійно за кордоном, заяви про прийняття спадщини після смерті батьків не подавала.

26.03.1982 було укладено шлюб між ОСОБА_11 та

ОСОБА_4 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.03.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на майно.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.03.2017 ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що посвідчують право власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_11 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Згідно довідки, виданої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02.08.2017 №062/9246 реєстрація прав власності на об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою відсутня.

08.07.2019 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір дарування, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Право власності дарувальника на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2018, номер запису про право власності: 28036826, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю., зареєстровано в реєстрі за №2629. Вказана квартира має загальну площу - 78,3 кв.м., жилу - 52,6 кв.м.,

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року було скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Поди С.П. та скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №4313433 від 21.09.2018 щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті спадкоємцями першої черги є чоловік - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_2 та дочки - ОСОБА_3 . Чоловік спадкодавця - ОСОБА_2 відмовився від свого права на 1/3 частки на користь сина - ОСОБА_2 . Приватним нотаріусом КМНО 22.09.2023 було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 на 2/3 частки, ОСОБА_3 - на 1/3 частки у спадковому майні. Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року в якості правонаступників ОСОБА_1 було залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2021, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.07.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю., реєстровий номер 2629.

Доводи представника позивачів - ОСОБА_10 та ОСОБА_6 про те, що спірний будинок не має поділу на окремі квартири, є суцільним неподільним об`єктом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься План за поверхами з технічного паспорту на спірний будинок, виготовленого в червні 2004 року, з якого видно, що спірний будинок має 3 окремі входи, а фактично розділений на 3 квартири, кожна з яких обладнана кухнею, санвузлом. На той час квартира, в якій проживала ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5 була позначена №2. Наразі квартира під №1 складається з двох квартир під №1 та 2 , в яких проживає ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю та його батько - ОСОБА_15 разом з дочкою - ОСОБА_3 . В кв. №3 проживає ОСОБА_6 разом з сім`єю. Квартира №4, яка раніше мала №2 , в якій проживає ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з сім`єю, має загальну площу 78,3 кв.м, обладнана окремим входом, складається з тамбуру, комори, коридору, кухні, санвузла, сходової клітини, веранди та 4 жилих кімнат. Всі квартири обладнані окремими лічильниками електроенергії та газу.

Відповідно до Технічного паспорту, виготовленого 14.09.2019 будинок фактично складається з 4 квартир, також має 3 окремі входи.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 визнала зазначену обставину.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказане кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів).

Принцип змагальності сторін забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13).

Оцінюючи наведені позивачем ОСОБА_1 доводи щодо ознак фіктивності оспорюваного договору дарування, колегія дійшла висновку, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження фіктивності оспорюваного договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та її дочкою - ОСОБА_5 , яка вже на час укладення правочину була зареєстрована за вказаною адресою та продовжує проживати в квартирі разом з сім`єю.

Спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договору дарування нерухомого майна.

Крім того, при зверненні до суду в позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_5 проживає в квартирі №4 .

В позовній заяві позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (справа №759/10266/17) вказували, що є спадкоємицями першої черги після смерті їх батька - ОСОБА_9 та визнавали, що право на спадкування також має дружина їх брата - ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, доводи представника позивача - ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_4 не мала право розпоряджатись квартирою АДРЕСА_1 , оскільки це порушує права ОСОБА_1 , є безпідставними, враховуючи, що частки спадкоємців в спадковому майні не визначені.

Відповідно до п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та скасування його реєстрації відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 березня 2024 року.

Головуючий

Судді