Справа № 303/2591/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатської апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2023 року (головуюча суддя Курах Л.В.) у справі № 303/2591/23 за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року АТ «Таскомбанк» звернувся до Мукачівського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06.03.2008 № KF47640 у розмірі 67650 доларів США. Вказував, що виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 за цим кредитним договором було забезпечено договором поруки від 27.06.2014 №KF47640/S-1, укладеним із поручителем ОСОБА_2 .

17.11.2023 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ракущинець А.А. подав до суду заяву, в якій просив передати дану справу для продовження розгляду до Господарського суду Закарпатської області, в якому ухвалою від 13.11.2023 відкрито провадження у справі № 907/784/23 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_2 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.12.2023 клопотання представника відповідача задоволено. Дану цивільну справу № 303/2591/23 передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області для розгляду в межах провадження у справі №907/784/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, АТ «Таскомбанк» оскаржило її в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу щодо передачі справи в частині позовних вимог АТ «Таскомбанк» до позичальника ОСОБА_1 скасувати і направити справу в цій частині для продовження розгляду до Мукачівського міськрайонного суду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскільки у господарському суді порушено провадження про банкрутство ОСОБА_2 , тому місцевий суд мав передати господарському суду дану справу про стягнення заборгованості (майнові вимоги) в частині позовних вимог АТ «Таскомбанк» до поручителя ОСОБА_2 . Однак позовні вимоги АТ «Таскомбанк» до позичальника ОСОБА_1 повинен розглядатися далі в Мукачівському міськрайонному суді. Вказує, що господарським судам у межах справи про банкрутство боржника не підвідомчі спори, у яких відповідачем виступає інша особа ніж такий боржник. Вважає, що місцевим судом неправильно застосовано ч.ч. 2, 3 ст. 7 КУзПБ, п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України. Посилається на необхідність врахування при вирішенні даного питання позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15, постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі № 910/3704/13.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на викладене, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

За правилами предметної юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи, передбачені пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (частина тринадцята статті 30 цього Кодексу), тобто є справами виключної підсудності.

Таким чином, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

З цими правилами кореспондуються приписи статті 7 КУзПБ (Кодексу України з процедур банкрутства), що визначає основні засади розгляду спорів, стороною в яких є боржник.

Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року N 2597-VIII набрав чинності 21 жовтня 2019 року.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Частиною третьою статті 7 КУзПБ встановлено правило, за яким матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Таким чином розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі N 607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі N 918/335/17, від 15.06.2021 у справі N 916/585/18 (916/1051/20), постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі N 921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі N 910/1116/18, від 12.01.2021 у справі N 334/5073/19).

До того ж системний аналіз змісту приписів статті 7 КУзПБ у сукупності із зазначеними нормами ГПК щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) приводить до висновку, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство майнових спорів, стороною яких є боржник, є універсальним та не містить виключень залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У приписах частини третьої статті 7 КУзПБ законодавець не встановлює інших правил підсудності, а лише конкретизує механізм реалізації приписів пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України, частини першої абзацу першого частини другої статті 7 КУзПБ установивши, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Зі змісту наведених норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який здійснює провадження у справі про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Наведені висновки були сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 липня 2022 року у справі N 910/1065/21.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (див. висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 918/420/16, постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.09.2021 у справі N 911/2043/20).

У постановах від 15.05.2019 у справі N 289/2217/17, від 12.06.2019 у справі N 289/233/18, від 19.06.2019 у справах N 289/718/18 та N 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.

Таким чином розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21.10.2019 КУзПБ має здійснюватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

При цьому, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі N 916/585/18 (916/1051/20).

Критерій впливу спору на розмір або склад ліквідаційної маси боржника є визначальним при вирішенні питання щодо розгляду в межах справи про банкрутство спорів, стороною в яких є боржник, незалежно від суб`єктного складу сторін такого спору.

Відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Таким чином, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Як слідує з матеріалів, у цій справі N 303/2591/23 АТ «Таскомбанк» звернувся до із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06.03.2008 № KF47640 у розмірі 67650 доларів США.

Отже, у даній справі заявлені вимоги є майновими, стороною у даному спорі є ОСОБА_2 , стосовно такого боржника відкрито провадження у справі про банкрутство.

Так, згідно з ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.11.2023 у справі № 907/784/23 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ); уведено процедуру реструктуризації боргів боржника відповідно до плану реструктуризації; затверджено план реструктуризації боргів фізичної особи ОСОБА_2 ; уведено мораторій на задоволення вимог кредиторів фізичної особи ОСОБА_2 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115059497).

Враховуючи наведене судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені у цій справі майнові вимоги до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, підлягають розгляду у межах справи про банкрутство відповідно до вимог статті 7 КУзПБ, п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Доводи скаржника про неправильне застосування частин другої та третьої статті 7 КУзПБ відхиляє як помилкові.

Вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині позовних вимог тільки до поручителя, а за правилами цивільного судочинства в частині позовних вимог до позичальника, який несе солідарну з позичальником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, що не гарантує дотримання принципу правової визначеності.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Договір поруки має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер.

Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При визначенні юрисдикції суд має враховувати, що відповідачі у справі пов`язані солідарним обов`язком як боржники.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачено статтею 543 ЦК України, основний з яких визначено у частині першій цієї статті, а саме: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

З аналізу вимог частини першої статті 554 ЦК України у поєднанні з вимогами, передбаченими частиною першою статті 542 та статтею 543 цього Кодексу, слідує, що між боржником та поручителем існує солідарний обов`язок, установлений законом та договором.

Вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині вимоги до поручителя, а за правилами цивільного судочинства в частині вимоги до позичальника, враховуючи, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статті 214 ЦПК України, оскільки дослідження одного і того ж предмета та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Вимоги позивача до кількох відповідачів мають розглядатися в одному провадженні, якщо ці вимоги однорідні, тобто нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219 цс 19).

У справі, що розглядається, позовні вимоги заявлено позивачем до позичальника та поручителя, вимоги до них є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя збігається з обсягом відповідальності поручителя.

У частині шостій статті 41 КУзПБ закріплено, що задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Враховуючи наведене, судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що у даних правовідносинах позовні вимоги до поручителя слід розглядати за правилами господарського судочинства, а позовні вимоги до позичальника за правилами цивільного судочинства.

Посилання скаржника на необхідність врахування при вирішенні даного питання висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15 та постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі № 910/3704/13 є необґрунтованими, оскільки вони є нерелевантними до обставин даної справи, так як стосувалися інших правовідносин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15 зазначено, що позивач ( ЗАТ «Київгума») звертався до суду з позовом про визнання недійсним правочину, оспорюючи договір, стороною якого позивач не був, та у спірних правовідносинах не виступав боржником, а тому Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком апеляційного суду про те, що на зазначений спір не поширюються вимоги господарського процесуального закону щодо належності до юрисдикції господарських судів спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

У постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі № 910/3704/13 вказано, що з позовом звернулось Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у якому просило визнати недійсним договір укладений між Компанією «FRATEX BUSINESS LIMITED» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВІЕШЕНТЕХНІК», а Державне підприємство «Державний проектний інститут «Діпроверф» не є стороною спірного правочину. Тому відсутні підстави стверджувати, що на вказані позовні вимоги поширюються положення пункту 8 статті 20 Господарського процесуального кодексу України щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.

Отже, висновки у вказаних судових рішеннях стосувалися пред`явлених позовів про визнання недійсними правочинів, в яких боржник (стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство) не був стороною цих правочинів.

Тлумачення статті 7 КУзПБ, пункту 8 частини першої статті 20, частини тринадцятої статті 30 ГПК України приводить до висновку про закріплення законодавцем принципу концентрації в межах справи про банкрутство всіх майнових спорів, стороною яких є боржник, який є універсальним та не містить винятків залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У частині третій статті 7 КУзПБ законодавець не встановлює інших правил підсудності, а лише конкретизує механізм реалізації приписів пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України, частини першої, абзацу першого частини другої статті 7 КУзПБ, визначивши, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи. Наведені правила застосовні до випадків розгляду майнового спору судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки суддя відповідного суду, який розглядає справу про банкрутство одноособово, діє як суд.

Вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не лише з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог в аспекті порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.

Якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.

Аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 у справі № 910/1065/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/10622)

За таких обставин, перевіривши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2023 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: