КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/325/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року місто Київ

справа № 761/10495/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.,

за участю секретарів судового засідання - Савлук І.М., Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Шаповалова Андрія Миколайовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року про залишення без розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білінк», третя особа: директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Білінк» Ющенко Євген Іванович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Білінк» від 16 липня 2020 року щодо його звільнення;

поновити його на посаді техніка із структурованої кабельної системи в ТОВ «Білінк» з 16 липня 2020 року;

стягнути з ТОВ «Білінк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2020 року по 17 березня 2021 року у розмірі 59978,12 грн.

12 червня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - Шаповалов А.М. подав до суду першої інстанції заяву про збільшення розміру позовних вимог разом з заявою про поновлення строку для звернення до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року відмовлено представнику позивача ОСОБА_1 - Шаповалову А.М. в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - Шаповалова А.М. про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Шаповалов А.М. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що з позовної заяви вбачалось, що відповідачем по справі були порушені права ОСОБА_1 , як працівника, що гарантовані Конституцією України та КЗпП України щодо збереження місця роботи, займаної посади та виплати середнього заробітку на підприємстві.

Вказував, що однією з позовних вимог було стягнення з ТОВ «Білінк» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що в заявах про збільшення розміру позовних вимог від 06 вересня 2021 року, 03 грудня 2021 року, 13 червня 2022 року та 09 червня 2023 року вказувалось про обставини стягнення середнього заробітку по день вирішення справи по суті. Тому представником позивача був зроблений лише проміжний розрахунок середнього заробітку.

Посилався на те, що у зв`язку із тим, що відповідачем по справі не прийнято рішення про поновлення на роботі позивача, а судовий розгляд справи №761/10495/21 ще триває, кількість робочих днів з дня звільнення і до ухвалення рішення по суті спору збільшується, тому і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає збільшенню.

Вказував, що суд першої інстанції, відмовляючи у поновленні строку для подання заяви про збільшення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, не взяв до уваги те, що адвокат Шаповалов А.М. фактично здійснює адвокатську діяльність на території м. Київ, місце реєстрації незалежної професійної діяльності - м. Київ. Ведення бойових дій на території м. Київ, ракетні удари унеможливлювали вчасне звернення адвоката Шаповалова А.М. до суду з заявою про збільшення позовних вимог та з клопотанням про поновлення строку.

Зазначав, що в сукупності дані обставини свідчать про те, що пропуск процесуального строку, визначеного ст.49 ЦПК України був обумовлений поважною причиною - продовження строків розгляду справи, що призвело до збільшення періоду вимушеного прогулу та збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неможливість ознайомлення з матеріалами справи, запровадження на всій території карантинних заходів та обмежень, а також введення воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

25 жовтня 2023 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ТОВ «Білінк» та третя особа директор ТОВ «Білінк» Ющенко Є.І. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином на зазначені ними адреси, у тому числі адресу електронної пошти.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шаповалова А.М. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Білінк», в якому просив:

визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Білінк» від 16 липня 2020 року щодо його звільнення;

поновити його на посаді техніка із структурованої кабельної системи в ТОВ «Білінк» з 16 липня 2020 року;

стягнути з ТОВ «Білінк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 липня 2020 року по 17 березня 2021 року у розмірі 59978,12 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 29 червня 2021 року, залучено до участі у справі керівника ТОВ «Білінк» Ющенка Є.І. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також встановлено йому строк для подання пояснення щодо позову і відзиву.

Під час судового розгляду справи, а саме: 09 вересня 2021 року, 06 грудня 2021 року та 13 червня 2022 року представником позивача Шаповаловим А.М. до суду першої інстанції подавалися заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині періоду і суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалами Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, від 07 грудня 2021 року та від 15 червня 2022 року у задоволенні клопотань про збільшення розміру позовних вимог було відмовлено.

Ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року була оскаржена в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про прийняття до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог без змін.

Обгрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд посилався на те, що враховуючи, що заяву про збільшення розміру позовних вимог подано стороною позивача без додержання вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, а саме майже через рік після проведення у справі першого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження і без порушення клопотання про поновлення строку на подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, а в силу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі самостійно вирішувати питання про поновлення цього процесуального строку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті та повернув відповідну заяву позивачу.

12 червня 2023 року від представника позивача Шаповалова А.М. на адресу суду першої інстанції надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в частині періоду і суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу разом з клопотанням про поновлення процесуального строку для подання вказаної заяви.

У клопотанні про поновлення процесуального строку для подання заяви про збільшення розміру позовних вимог представник позивача вказував на те, що враховуючи висновки апеляційного суду, викладені в постанові Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року по справі №761/10495/21, вважає за доцільне подати до суду заяву про поновлення позивачу пропущеного строку на подання заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, вказавши причини пропуску даного строку, визначеного ст.49 ЦПК Кодексу, які є підставою для поновлення такого строку.

Посилався на те, що відповідачем були порушені права ОСОБА_1 , як працівника, що гарантовані Конституцією України та КЗпП України щодо збереження місця роботи, займаної посади та виплати середнього заробітку на підприємстві.

Вказував, що вимога про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.233 КЗпП України та стягнення таких сум не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Зазначав, що ухвалами Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року та від 07 грудня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяв про збільшення позовних вимог, обгрунтовуючи це тим, що строк на подання вказаних заяв сплив.

Вважав, що судом порушено право позивача на компенсацію незаконного звільнення з роботи шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ним не враховано, що таке стягнення має проводитися з першого дня незаконного звільнення та до поновлення на роботі працівника.

Посилався на те, що в заявах про збільшення розміру позовних вимог від 06 вересня 2021 року, 03 грудня 2021 року та 13 червня 2022 року вказувалось про обставини стягнення заробітку по день вирішення справи по суті, тому представником позивача був зроблений лише проміжний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказував, що на момент розгляду справи Урядом України було винесено постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236, у зв`язку з чим на момент запровадження карантинних заходів суди запровадили обмежений доступ учасників справи на судові засідання та роботу канцелярій, що ускладнило можливість ознайомлення з матеріалами справи.

Зазначав, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.Зрозуміло, що в період дії воєнного стану існує реальна загроза життю і здоров`ю кожної людини. В ОСОБА_1 на той час, як і в усіх громадян держави, були панічні настрої та розгубленість.

Вказував, що ракетні та бомбові удари по воєнних та цивільних об`єктах на всій території України, щоденні сигнали повітряної тривоги, окупація російськими військами все більше і більше територій виключали можливість своєчасного реагувати та приймати рішення щодо подачі заяви в передбачений законом строк. Адже в таких умовах ОСОБА_1 в першу чергу думав про безпеку свого життя.

Посилався на те, що він, як адвокат позивачафактично здійснює індивідуальну адвокатську діяльність на території м. Київ, місце реєстрації незалежної професійної діяльності - м. Київ. Ведення бойових дій на території м. Київ, унеможливило вчасне звернення адвоката Шаповалова А.М. до суду з заявою про збільшення позовних вимог та клопотанням про поновлення строку.

Вважає, що в сукупності дані обставини свідчать про те, що пропуск процесуального строку, визначеного ст.49 ЦПК України, був обумовлений поважними причинами - продовженням строків розгляду справи, що призвело до збільшення періоду вимушеного прогулу та збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неможливість ознайомлення з матеріалами справи, запровадження на всій території карантинних заходів та обмежень, а також введення воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява про збільшення розміру позовних вимог подана представником позивача майже через два роки після першого судового засідання, тобто зі значним порушенням процесуального строку, при цьому поважності причин його пропуску з врахуванням того, що у справі вже відбулось чотири судових засідання, не встановлено, а тому суд не вбачав підстав для поновлення стороні позивача пропущеного процесуального строку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

Статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (постанова Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі №501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18)).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 у випадку встановлення судом порушення трудових прав працівника має право на стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який починає відлік з дня незаконного звільнення з роботи до дня поновлення порушених прав.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

В умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, встановлений судом строк може бути поновлений за заявою особи, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом в Україні.

Колегія суддів враховує, що протягом розгляду справи представником позивача: 09 вересня 2021 року, 06 грудня 2021 року та 13 червня 2022 року до суду першої інстанції подавалися заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині періоду і суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, ухвалами Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, від 07 грудня 2021 року та від 15 червня 2022 року у задоволенні клопотань про збільшення розміру позовних вимог було відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача, подаючи 12 червня 2023 року заяву про збільшення розміру позовних вимог, посилався на те, що причиною пропуску позивачем встановленого ст.49 ЦПК Українистроку на подання заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є ті обставини, що строки розгляду справи продовжувалися, період вимушеного прогулу збільшувався і з огляду на те, що позивач відповідно до вимог ст.235 КЗпП України має право на стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, представник позивача неодноразово подавав заяви про збільшення позовних вимог в цій частині, подаючи проміжні розрахунки. З огляду на те, що суд відмовляв представнику позивача у прийнятті вказаних заяв та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, звернувся з клопотанням про поновлення вказаного процесуального строку, так як він пропущений з поважних причин. Крім того, посилався також на те, що він не мав змоги своєчасно подати заяву у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень, введенням військового стану, а також веденням на території міста Києва бойових дій, панічним настроєм позивача та неможливістю своєчасно реагувати.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що протягом розгляду справи заявлені позовні вимоги, у т.ч. вимога про стягнення на користь позивача із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України), залишались незмінними, а подана заява про збільшення позовних вимог обґрунтована лише розрахунком такої суми із визначенням суми та періоду такого розрахунку на дату, коли на думку позивача, районний суд мав ухвалити судове рішення по суті спору.

За положеннями ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз вказує на те, що зазначена норма права визначає обов'язок, а не право органу, що розглядає трудовий спір, одночасно прийняти рішення про виплату середнього заробітку за час прогулу і такий обов'язок повинен бути виконаний без позовної заяви одночасно з прийняттям рішення про поновлення на роботі. Зазначений підхід дозволяє відновити трудові права працівника одночасно та без зайвих позовних вимог.

Зазначений підхід кореспондується зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якає визначає право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб'єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Європейським судом з прав людини зазначено, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах Zubac v. Croatia, Beles and Others v. the Czech Republic, №47273/99, пп. 50-51 та 69, та Walchli v. France, №35787/03, п. 29).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов'язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)). З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду не зв'язана посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи (п. 11.16 постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року № 607/15052/16-ц).

А відтак, розглядаючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має враховувати положення ст.235 КЗпП України. При цьому, подання позивачем власного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з часу порушення трудових прав та на чергову дату призначеного судом засідання, коли, на думку позивача, суд мав ухвалити, проте не ухвалив судове рішення по суті спору, не може вважатись збільшенням позовних вимог (п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України) та (або) зміною предмету та підстав позову (ч.3 ст.49 ЦПК України).

За таких обставин, відмова представнику позивача в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання заяви про збільшення розміру позовних вимог та залишення без розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог свідчить про допущення судом першої інстанції надмірного формалізму, оскільки така процесуальна дія є порушенням права позивача на доступ до суду в розумінні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини та суперечить самій суті ст.235 КЗпП України.

Вказане, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Шаповалова Андрія Миколайовича - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: