ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 726/1110/23

провадження № 61-1476св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 25 жовтня 2023 року у складі судді Мілінчук С. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 квітня 2018 року уклав із ОСОБА_2 договір франчайзингу № 01, за умовами якого уповноваженою особою щодо комунікації зі сторони ОСОБА_2 є ОСОБА_3 .

Через неналежне виконання своїх зобов`язань фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , він (позивач) змушений був звернутись до суду.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 12 січня 2022 року з ФОП ОСОБА_2 на його користь стягнуто винагороду за використання Торговельної марки «Crema Caffe Coffee Shop» у розмірі 56 235,53 грн.

На виконання вказаного рішення 29 липня 2022 року Господарський суд Чернівецької області видав наказ про примусове виконання, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4, яке закінчено 30 вересня 2022 року у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

У ході виконавчого провадження постановою від 09 серпня 2022 року приватний виконавець наклав арешт на належний на праві власності боржнику транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та 26 серпня 2022 року оголосив його в розшук.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 13 вересня 2022 року, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2022 року, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 штраф за договором франчайзингу в розмірі 358 200,00 грн, судовий збір в сумі 5 273,00грн та витрати на професійну правничу та правову допомогу в розмірі 29 000,00 грн.

15 лютого 2023 року відкрито зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.

Протягом лютого-квітня 2023 року приватний виконавець, вчиняючи відповідних заходів із виявлення та розшуку майна і доходів боржника, отримував відповіді про відсутність коштів на рахунках боржника, відсутність транспортних засобів та нерухомого майна, а також офіційних доходів у нього.

На момент звернення з цим позовом за зведеним виконавчим провадженням № НОМЕР_3 не стягнуто жодних коштів та не реалізовано будь-якого майна боржника у зв`язку з його відсутністю.

Водночас відповідач відчужив транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON» на користь своєї дружини ОСОБА_3 , яка, у свою чергу, була уповноваженою особою щодо комунікації за договором франчайзингу від 06 квітня 2018 року № 01, за яким наявна непогашена заборгованість. Автомобіль фактично залишився у постійному користуванні ОСОБА_2 .

Вважає, що відповідачі «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний правочин) використовувався учасниками (відповідачами) для недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 .

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсним правочин щодо відчуження/реалізації транспортного засобу марки «HYUNDAI TUCSON», 2015 року виробництва, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 25 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 01 жовтня 2022 року № 7342/2022/3434335, укладений у Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено автомобіль марки HYUNDAI, модель ТЗ TUCSON, категорія ТЗ - легковий, рік виробництва - 2015, VIN - НОМЕР_2 , реєстраційний номерний знак - НОМЕР_1 , колір ТЗ - сірий.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що правова мета укладеного правочину між відповідачами є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена у ньому. Боржник, який відчужує майно на підставі договору на користь своєї дружини, за наявності судового рішення про стягнення з нього грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно стягувача, оскільки уклав правочин, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 25 жовтня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 січня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Бошелюк Ю. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 червня 2020 року в справі № 755/1791/15-ц, від 14 лютого 2018 року в справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року в справі № 756/9955/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначав, що суди першої та апеляційної інстанцій упереджено вирішили спір, не надали належної оцінки доводам сторін у справі, оскаржувані рішення побудовані на припущеннях, що, в свою чергу, унеможливило встановлення дійсних обставин, які мали значення для правильного вирішення справи, та призвело до ухвалення незаконних рішень.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а, отже, такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи інших учасників справи

Представник ОСОБА_1 - адвокат Марчак М. П. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачі у справі є подружжям, а спірний транспортний засіб - їхньою спільною сумісною власністю.

ОСОБА_2 на час вчинення оспорюваного правочину було достеменно відомо про неналежне виконання ним умов договору франчайзингу від 06 червня 2018 року та наявність судових рішень і відкритого виконавчого провадження з їх виконання щодо стягнення з нього грошових коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Садгірського районного суду міста Чернівців цивільну справу № 726/1110/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Зупинено дію рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 25 жовтня 2023 року до закінчення касаційного провадження.

У березні 2024 року матеріали справи № 726/1110/23 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що 06 квітня 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір франчайзингу № 01, відповідно до умов пункту 3.5 якого уповноваженою особою щодо комунікації зі сторони ОСОБА_2 є ОСОБА_3 .

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за вказаним договором, ОСОБА_7 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 12 січня 2022 року, яке набуло чинності у справі № 926/3594/21, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 винагороду за використання Торговельної марки «Crema Caffe Coffee Shop» у розмірі 56 235,53 грн та 2 177,38 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення 29 липня 2022 року Господарський суд Чернівецької області видав наказ, на підставі якого 09 серпня 2022 року, приватний виконавець Скальський А. І. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4.

При здійсненні заходів із примусового виконання судового рішення у справі № 926/3594/21 Міністерство внутрішніх справ України надало інформацію щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, а саме: марки ТЗ - HYUNDAI, модель ТЗ - TUCSON, категорія ТЗ - легковий, рік виробництва - 2015, VIN - НОМЕР_2 , номер кузова - НОМЕР_2 , реєстраційний номерний знак - НОМЕР_1 , колір ТЗ - сірий.

Постановою від 09 серпня 2022 року приватний виконавець наклав арешт на належний на праві власності боржнику транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер - НОМЕР_1 , та 26 серпня 2022 року оголосив його в розшук.

30 вересня 2022 року, у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом та перерахуванням стягувачу належних йому коштів, приватний виконавець припинив розшук майна боржника та закінчив виконавче провадження з примусового виконання наказу, виданого 29 липня 2022 року, про що постановлено відповідні постанови в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_4.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 13 вересня 2022 року, яке в цій частині залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2022 року у справі № 909/1237/21, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 штраф за договором франчайзингу від 06 квітня 2018 року № 01 за період із грудня 2020 року до грудня 2021 року у розмірі 358 200,00 грн та судовий збір в сумі 5 273,00 грн.

29 липня 2022 року на виконання вказаного рішення Господарський суд Чернівецької області видав наказ, на підставі якого 15 лютого 2023 року відкриті виконавчі провадження № № НОМЕР_5 та НОМЕР_6, які у подальшому об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.

Згідно інформації, отриманої з Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на день відкриття виконавчого провадження відомості з державних реєстрів свідчать про відсутність у ОСОБА_2 офіційних джерел доходів, зареєстрованого нерухомого майна та наявності зареєстрованих транспортних засобів.

У грудні 2022 року прийнято рішення про припинення підприємницької діяльностіФОП ОСОБА_2 , про що в січні 2023 року державний реєстратор вніс відповідний запис.

Протягом лютого-квітня 2023 року приватний виконавець отримував відповіді про відсутність коштів на рахунках боржника, відсутність транспортних засобів та нерухомого майна, а також офіційних доходів у нього.

На теперішній час за зведеним виконавчим провадженням не стягнуто жодних коштів та не реалізовано будь-якого майна боржника у зв`язку з (їх) його відсутністю.

Також установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2022 року № 7342/2022/3434335 ОСОБА_2 відчужив на користь своєї дружини ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) належний йому на праві власності автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 за 736 447,00 грн, які Наврозашвілі ( ОСОБА_3 ), у свою чергу, зобов`язалась передати ОСОБА_2 у якості повної оплати за договором фрайчайзингу від 06 квітня 2018 року.

У той же день (01 жовтня 2022 року) вказаний автомобіль перереєстровано на покупця Наврозашвілі ( ОСОБА_3 )

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції є посилання заявника на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 червня 2020 року в справі № 755/1791/15-ц, від 14 лютого 2018 року в справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року в справі № 756/9955/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.

В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно?правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що 01 жовтня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужив на користь своєї дружини ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) належний йому на праві власності автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , за 736 447,00 грн.

При цьому, ОСОБА_2 було відомо про наявність судового рішення Господарського суду Чернівецької області від 13 вересня 2022 року, яке набуло чинності у справі № 909/1237/21, за яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_1 , зокрема штраф за договором франчайзингу від 06 квітня 2018 року у розмірі 358 200,00 грн, а також про здійснення щодо нього виконавчого провадження з примусового виконання цього судового рішення. Отже, він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного рішення суду.

Відчуження майна здійснено ОСОБА_2 після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з нього коштів. Зобов`язання боржником не виконані.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Такого ж висновку, дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17, від 08 вересня 2021 року у справі № 379/1542/19 (провадження № 61-11684св20).

Також суди при розгляді справи, яка переглядається, встановили, що відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, майно відчужене нa користь дружини, після його відчуження у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому автомобіля відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу належного йому транспортного засобу з дружинною ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) відбулось із метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Виходячи з того, що оспорюваний договір укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на автомобіль із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про визнання оспорюваного правочину недійсними.

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постанові, що зазначена заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цій справі й у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи, є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року зупинено дію рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 25 жовтня 2023 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 25 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 25 жовтня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун