Справа № 211/214/24
Провадження № 2/211/1071/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

у відсутність сторін,

розглянувши в місті Кривий Ріг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_2 , яка за життя склала заповіт, згідно якого заповіла їй належне на праві приватної власності на домоволодіння під номером АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк вона звернулась до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , надавши нотаріусу оригінали правовстановлювальних документів на домоволодіння та присадибну земельну ділянку. Зокрема нею було надано нотаріусу Державний акт на право приватної власності на землю від 47 листопада 1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7755, згідно якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0447 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

22 жовтня 1999 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. До складу спадкового майна, на яке видано свідоцтво, увійшли житловий будинок, літня кухня, погріб, гараж, вбиральня, паркан, водоколонка і замощення, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Право власності на успадкований нею житловий будинок з господарськими та допоміжним будівлями і спорудами зареєстровано в КП Криворізьке БТГ 27 жовтня 1999 року, реєстраційний запис 22.

У вказаному житловому будинку вона разом з членами сім`ї безперервно проживаю починаючи з грудня 1999 року по теперішній час. Відповідно з грудня 1999 року по теперішній час вона користується присадибною земельною ділянкою, яку використовує

відповідно до її цільового призначення, а саме для розміщення житлового будинку з господарськими та допоміжним будівлями і спорудами.

Як їй було пояснено під час оформлення спадщини присадибна земельна ділянка, як така, що не була зазначена в заповіті, переходить у власність держави, і може бути у подальшому отримана нею, як користувачем земельної ділянки, безкоштовно у власність шляхом приватизації землі. З цього приводу нотаріусом на державному акті на право приватної власності на землю зроблено позначку Видавать в доход цосударства.

Отже, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом та відповідні роз`яснення нотаріуса про те, що присадибна земельна ділянка перейшла у власність держави, вона вважала, що являється користувачем земельної ділянки, проте у будь який час може звернутися до міської ради із заявою про передачу їй безоплатно у власність шляхом приватизації землі.

Оскільки чинне законодавство не містить обмежень щодо строків у межах яких громадяни можуть реалізувати своє на приватизацію земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні, до теперішнього часу вона не намагалась приватизувати присадибну земельну ділянку, якою користується з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок.

У жовтні 2023 року вона звернулась до землевпорядної організації із заявою про присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці для її приватизації, де їй листом від 20.11.2023 року було повідомлено, що присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці не є можливим, оскільки земельна ділянка згідно з державним актом на право власності на землю, незважаючи на наявну на акті позначку щодо переходу права власності на земельну ділянку до держави, зареєстрована за ОСОБА_2 .

З цього приводу вона звернулась до Криворізької міської ради з письмовим запитом у якому просила повідомити чи перейшло до територіальної громади після смерті ОСОБА_2 право власності на присадибну земельну ділянку, на якій розташоване успадкований нею житловий будинок на АДРЕСА_1 , як їй було роз`яснено в нотаріальній конторі під час оформлення спадщини.

У відповідь на запит департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради листом від 01.12.2023 року повідомив їй, що власником земельної ділянки площею 0,0447 га, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 17.11.1998 року за № 7755 є ОСОБА_2 , що свідчить про те, що право власності на земельну ділянку після її смерті до територіальної громади, як їй було пояснено під час оформлення спадщини, не переходило. Як зазначено у відповіді правомірним вирішенням питання вбачається звернення до суду за місцем знаходження земельної ділянки, щодо визнання за законом права власності на земельну ділянку з подальшим оформленням правоустановчих документів відповідно до чинного законодавства України.

З огляду на наведене, вважає, що до неї одночасно з набуття права власності на житловий будинок перейшло право власності на присадибну земельну ділянку відповідно до імперативних приписів чинної на момент оформлення спадщини статті 30 Земельного кодексу України в редакції 1992 року. У зв`язку з чим, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає.

Представник виконкому Довгинцівської районної в місті ради Таборовець Н.В. до суду надала заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. Заперечень щодо вимог позивача про визнання права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не мають.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів № 247/1 від 14.05.1995 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0447 га, в межах згідно з планом. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла ( а.с. 19).

05 липня 1994 року за життя ОСОБА_2 склала заповіт, в якому все своє майно заповідала ОСОБА_1

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 звернулася до Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва.

Державний нотаріус Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори 22.10.1999 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка переходить в тимчасове користування, та підлягає реєстрації на право особистої власності згідно з діючим законодавством (а.с. 4).

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до землевпорядної організації із заявою про присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці для її приватизації, де їй листом від 20.11.2023 року було повідомлено, що присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці не є можливим, оскільки земельна ділянка згідно з державним актом на право власності на землю, незважаючи на наявну на акті позначку щодо переходу права власності на земельну ділянку до держави, зареєстрована за ОСОБА_2 ( а.с. 8).

З цього приводу вона звернулась до Криворізької міської ради з письмовим запитом у якому просила повідомити чи перейшло до територіальної громади після смерті ОСОБА_2 право власності на присадибну земельну ділянку, на якій розташоване успадкований нею житловий будинок на АДРЕСА_1 , як їй було роз`яснено в нотаріальній конторі під час оформлення спадщини.

У відповідь на запит департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради листом від 01.12.2023 року повідомив їй, що власником земельної ділянки площею 0,0447 га, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 17.11.1998 року за № 7755 є ОСОБА_2 , що свідчить про те, що право власності на земельну ділянку після її смерті до територіальної громади, як їй було пояснено під час оформлення спадщини, не переходило. Як зазначено у відповіді правомірним вирішенням питання вбачається звернення до суду за місцем знаходження земельної ділянки, щодо визнання за законом права власності на земельну ділянку з подальшим оформленням правоустановчих документів відповідно до чинного законодавства України ( а.с. 9-10).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, земельна ділянка площею 0,0447 га за адресою АДРЕСА_1 передано у приватну власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.7).

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові №6-2цс15 від 11.02.2015, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд доходить до переконання, що позивачу належить земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок у відповідності зі ст. 377 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені письмовими доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0447 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Н. О. Сарат