Справа № 183/3758/20
№ 2/183/70/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Юрій Олександрович, про визнання права власності на новостворене нерухоме майно,-

за участю:

представника позивача - адвоката Олійник О.А.,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 - адвоката Кожевнікова О.М.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліша Ю.О., у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог від 01.08.2023 року, просив визнати право власності на житловий будинок, загальною площею 133,8 кв. м., житловою площею 64,0 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. М, мансарди - МС, тераси -м 1, літньої кухні - Р, гаражу - Н, убиральні - С, споруди літ. Я 1, № 6, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:007:0181.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 08.11.2008 року між батьком позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який на той час займався будівельною діяльністю разом зі своїм батьком ОСОБА_8 , було укладено договір позики, у відповідності до якого, ОСОБА_6 надав ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 163 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 08.11.2009 року.

24 вересня 2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області постановлено рішення яким, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто суму заборгованості з урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 300 297,36 грн..

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2010 року відповідне рішення залишено без змін.

Наприкінці строку виконання боргових зобов`язань, враховуючи велику суму боргу ОСОБА_8 запропонував позивачу придбати за 100 000,00 грн. частину домоволодіння, а саме самовільно побудований будинок з мансардою і терасою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , якому в подальшому було присвоєно адресу АДРЕСА_1 .

Таким чином, 07.08.2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2009 року, визнано дійсним, а за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 140,5 кв. м., розташований на земельній ділянці площею 854 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому дане судове рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.12.2009 року та направлено справу на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.01.2013 року було залишене без змін,:

- визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого на земельній ділянці розміром 854 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 від 22.10.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Бакою Оксаною Василівною;

- зобов`язано Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 140,5 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 854 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , проведену за ОСОБА_9 ..

Крім того, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.04.2013 року були застосовані наслідки нікчемності правочину, з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в сумі 100 000,00 гривень.

Враховуючи наявність боргових зобов`язань між родиною ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ,після завершення майже всіх судових спорів, на початку 2018 року, ОСОБА_8 знов, не дивлячись на те, що реєстрація права власності на спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 , проведена КП «Новомосковське МБТІ» ще 21.09.2009 року (запис № 28319787) - ніколи і не скасовувалась, запропонував в рахунок боргових зобов`язань передати спірне домоволодіння повне, безумовне та безперешкодне володіння ОСОБА_1 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Будь-які претензії майнового характеру з приводу об`єкта нерухомого майна від його спадкоємців до позивача не пред`являлося.

До того ж, позивач наголошує, що протягом 2018-2019 років, ним було проведено повну реконструкцію спірного житлового будинку та літньої кухні, вартістю в 254 000,00 грн., після чого вартість об`єкта нерухомого майна суттєво покращилась й склала 447 000,00 грн..

В цей же період позивачем проведено інвентаризацію новоствореного житлового будинку, отримано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, укладено договори на постачання комунальних послуг, укладено договір про центральну охорону об`єкта новоствореного нерухомого майна.

У лютому 2021 Новомосковською міською радою (відповідачем за первісним позовом) були надані суду письмові пояснення по справі, в яких останній просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав:

- у відповідній територіальній громаді відсутня інформація щодо виділення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у користування чи у приватну власність будь-яким фізичним чи юридичним особам;

- при будівництві будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою, порядок визначений законодавством України у ст. 5 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», не був дотриманий, а тому він є самочинно збудованим;

- рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, від 20.09.2012 року, було встановлено факт не існування адреси АДРЕСА_2 , за якою знаходиться спірний будинок, що нібито був відчужений за договором купівлі-продажу від 07.08.2009 року. Тому посилання позивача у справі щодо перейменування АДРЕСА_3 не відповідають дійсності.

Також представник Новомосковської міської ради звертає увагу суду, що 11.12.2020 року до Новомосковського міського голови звернулась з письмовою заявою ОСОБА_2 з вимогою закрити розділ в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку із тим, що за даним фактом проводиться досудове слідство на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.09.2012 року по справі №2-531/11.

14 травня 2021 року представником відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , адвокатом Кожевніковим О.М. подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, спростовуючи посилання позивача на пропозицію ОСОБА_8 у 2018 році передати спірне нерухоме майно позивачеві, в рахунок боргових зобов`язань, оскільки з 2015 року ОСОБА_8 був паралізованим та взагалі не розмовляв.

Також, представник відповідачів наголошує на тому, що власником земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_8 , який зі своїх матеріалів та за власні кошти збудував спірне домоволодіння, а отже саме він є законним власником новоствореного майна і саме він повинен бути зареєстрованим, як власник. Якщо власником майна з тих чи інших причин «формально» була зареєстрована інша особа, то така державна реєстрація права власності є незаконною і підлягає скасуванню.

А отже, в даному випадку, власниками будівельних матеріалів повинні бути спадкоємці ОСОБА_8 , а не стороння особа, та саме вони повинні вводити вказану будівлю в експлуатацію. На яких підставах позивач подав заяви до державного архітектурно-будівельного контролю, відповідачам не відомо.

Крім того, усі документи надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог, відповідачі вважають неправомірно набутими. Наданий позивачем Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 153273362, відповідно до якого державний реєстратор Перцева Ірина Миколаївна, на підставі рішення суду по справі № 20347/09 виданого 02.09.2009 року зареєстрував права власності на житловий будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 119.

Однак, вказане рішення суду було скасовано, а рішенням колегії Міністерства юстиції України від 22.07.2020 року скасовано й відповідний запис про реєстрацію.

В результаті вказаної реєстрації права власності, яке в подальшому було скасоване, позивачем були отримані усі подальші документи які останній надав суду, що в свою чергу є наслідком нікчемності вказаних документів.

Ухвалою суду від 28 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 143-145 т. 1).

Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року залучено в якості третіх осіб у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 235-236 т. 1).

Ухвалою суду від 14 січня 2021 року вжито заходи для забезпечення доказів (а.с. 241-242 т. 1).

Ухвалою суду від 24 березня 2021 року прийнято до розгляду уточнений позов (а.с. 31-31 т. 2).

Ухвалою суду від 20 березня 2023 року розгляд справи повернуто до стадії підготовчого судового засідання та зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліш Ю.О., надати копію спадково справи після смерті ОСОБА_7 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 94-95 т. 2).

Ухвалою суду від 13 листопада 2022 року залучено по справі в якості співвідповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 159 т. 2).

Ухвалою суду від 13 грудня 2023 року закінчено підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті (а.с. 175 т. 2).

У судовому засіданні представник позивача Адвокат Олійник О.А. надала пояснення по суті позову, заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Кожевнікова О.М. під час судового засідання заперечила проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених нею у відзиві.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з відзивом на позовну заяву до суду не звертались, у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду не відомі.

Третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Ю.О. в судове засідання не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

ОСОБА_8 , відповідно до довідки виданої відділом в справах будівництва і архітектури від 10 вересня 1972 року було надано дозвіл на здійснення будівництва будинку і службових будівель на садибній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі строком закінчення будівництва до 23 серпня 1975 року, без зазначення розміру виділеної земельної ділянки (а.с. 180 т. 1).

30 червня 2006 року виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів на ім`я ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 182 т. 1).

07.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 140,5 м2, розташований на земельній ділянці площею 854 м2, за адресою: АДРЕСА_2 , який було визнано чинним у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2009 року.

На підставі вказаного рішення також визнано за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 з присвоєнням окремої поштової адреси - АДРЕСА_1 (а.с. 12-14 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2009 року, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2009 року скасовано та направлено на новий судовий розгляд (а.с. 88-89 т. 1).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2010 року (а.с. 7-9 т. 1), залишеного ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2010 року без змін (а.с. 10-11 т. 1) з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_6 суму заборгованості з урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 300 297,36 гривень.

22.10.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бакою Оксаною Василівною, й зареєстрований в реєстрі за №4165, про купівлю продаж житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, розміром 854 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2012 року було визнано недійсним, на підставі чого Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» зобов`язано скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_9 (а.с. 17-20 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2012 року залишено без змін (а.с. 21-22 т. 1).

У зв`язку із визнанням нікчемним правочину - договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеним 07.08.2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , були застосовані наслідки недійсності правочину, а саме з ОСОБА_8 стягнуто на користь ОСОБА_1 грошові кошти, отримані на виконання договору в сумі 100 000,00 гривень, зазначене підтверджено рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року (а.с. 23-25 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року залишено без змін (а.с. 26-28, 29-31 т. 1).

Рішенням Новомосковської міської ради № 610 від 19 квітня 2018 року затверджено перелік назв вулиць, провулків і площ м. Новомосковська, яким змінено назву АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а.с. 7-13 т. 2).

Державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 була здійснена 02.08.2018 року державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевою Іриною Миколаївною (а.с. 40 т. 1).

Як вбачається зі змісту довідки № 248 від 09.08.2018 року виданої відділом містобудування та архітектури виконавчого комітету Новомосковської міської ради, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2018 року, індексний номер витягу 133232556, номер запису про право власності 27345547; витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.10.2009 року, номер витягу 24173924, реєстраційний номер 28319787; рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2009 року, зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с. 33 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , про що Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 68 т. 1).

Відповідно до довідки № 193/01-16 від 02.11.2021 року встановлено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 , є: його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 та син ОСОБА_7 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 117 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер і його син ОСОБА_7 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 видане Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 201 т. 1).

Матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 (т.1 а.с. 187-213) свідчать про те, що ОСОБА_11 є спадкоємцем першої черги і звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , являючись спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину.

При цьому, ОСОБА_2 , звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 вважається спадкоємцем прав та обов`язків останнього, який успадкував права та обов`язки ОСОБА_8 .

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 27.12.2018 року, встановлено, що у 2018 році було проведено реконструкцію житлового будинку - літ. М, мансарди - літ. МС, літньої кухні - літ. Р (а.с. 114-116 т. 1).

Зазначене також підтверджується повідомленням № ДП 74 від 21.12.2018 року про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (а.с. 108 т. 1).

Відповідно до повідомлення департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 04.01.2019 року №ДП73 за результатами розгляду відомості стосовно реєстрації декларації про готовність експлуатації об`єкта: «Реконструкція житлового будинку та літньої кухні, АДРЕСА_1 » внесено до Єдиного реєстру документів, що дає право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення та доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання вищевказаних документів за №ДПДП73 від 04.01.2019 року (а.с. 34 т. 1).

ОСОБА_1 повідомив Департамент Державної архітектурної-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про початок виконання будівельних робіт, без зазначення дати, житлового будинку та літньої кухні розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією становить 254 000,00 грн.. (а.с. 35-36 т. 1).

Зі звіту про незалежну оцінку від 05 грудня 2019 року, складеного ФОП « ОСОБА_12 » встановлено, що оціночна вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування ПДВ станом на день складення звіту склала 447 000,00 грн. (а.с. 37-39 т. 1).

На підтвердження свого постійного користування і розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 позивачем до матеріалів справи надано:

- договір № 43/23/14-2018 від 01 листопада 2018 року про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони з додатками (а.с. 42-48 т.1);

- акт звіряння електроенергії № 1/9411152 від 25.10.2019 року (а.с. 60 т.1);

- довідку № 704812 від 25.10.2019 року про надання послуг з водопостачання (а.с. 61 т.1);

- Заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам (а.с. 64 т.1);

- розрахункову книжку по оплаті за природний газ (а.с. 63 т.1);

- довідку № 5846 від 31.10.2018 р. видану ОСОБА_1 про те, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 66 т. 1).

Однак, відповідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, інформація про зареєстроване право на земельну ділянку на якій розташовано спірне домоволодіння, площею 0,1000 га., з кадастровим номером :00:02:007:0181, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному земельному кадастрі відсутнє (а.с. 118 т. 1).

22.07.2020 року Колегією міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції постановлено висновок, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.08.2018 року № 42387516, прийняте державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Перцевою Іриною Миколаївною, у зв`язку із тим, що реєстрація права власності на житловий будинок державним реєстратором була вчинена на підставі судового рішення яке не містило відмітки про набрання ним законної сили та на момент проведення реєстраційних дій було скасоване (а.с. 158-161 т. 1).

01 грудня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. одержано заяву-претензію з вимогами до спадкоємців ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлий ОСОБА_7 мав несплачену заборгованість перед ОСОБА_6 в сумі 1 302 297,36 грн. (а.с. 115 т. 2).

До спірних правовідносин суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Судом із матеріалів справи та матеріалів інвентаризаційної справи на будинок за АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_8 набув право власності на житловий будинок літ. В, загальною площею 80,7 м2 з господарськими будівлями та спорудами, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 30.06.2006 року після рішення державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію зазначеного житлового будинку.

При цьому ні матеріали цивільної справи, ні матеріали інвентаризаційної справи не містять даних про розміри земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , як і не містять даних про право користування чи право власності ОСОБА_8 цією земельною ділянкою.

Право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 було визнане рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 02 вересня 2009 року.

Однак, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2009 року відповідне судове рішення скасовано, з підстав передбачених ст. 658 ЦК України, за якою право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару, а відповідно до ч. 2 ст. 376 вказаного кодексу, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2012 року договір купівлі-продажу житлового будинку, літ. М, укладений 07.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 визнано недійсним.

Ч. 1 ст. 216 ЦК України, передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Між тим, не зважаючи на викладене 02 серпня 2018 року державним реєстратором Перцевою І.М. проведено реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 на підставі скасованого судового рішення від 02 вересня 2009 року.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №6-1721цс16.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Аналіз поданих доказів у сукупності матеріалами інвентаризаційних справ на житлові будинки за АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 свідчать про те, що новостворене нерухоме майно, технічні характеристики якого зафіксовані у технічному паспорті станом на 27.12.2018 року (а.с. 53), а саме житловий будинок, загальною площею 133,8 кв. м., житловою площею 64,0 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. М, мансарди - МС, тераси -м 1, літньої кухні - Р, гаражу - Н, убиральні - С, споруди літ. Я 1, № 6, - є самочинним будівництвом, яке здійснювалося спочатку ОСОБА_8 , а потім, як наполягає позивач було реконструйоване ним у 2018 році.

Між тим, набуття права власності на самочинне будівництво за рішенням суду можливе лише за умови відведення особі, яка здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки забудовнику власником або користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Крім того, суд звертає увагу, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17)

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Суд вже звертав увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34))

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).

Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначав суд вище, матеріали справи не містять даних про відведення земельної ділянки спадкодавцю ОСОБА_8 у розмірах, які б беззаперечно свідчили про те, що будівництво житлового будинку, якому в подальшому було присвоєно адресу АДРЕСА_1 , здійснювалося на земельній ділянці, що вже була відведена для цієї мети.

В свою чергу, ОСОБА_13 не являється користувачем земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:007:0181, оскільки державна реєстрація такої земельної ділянки відбулася за заявою ОСОБА_13 на підставі рішення суду, яке було скасоване, внаслідок чого позивач не набув прав користувача земельної ділянки та відповідно і забудовника.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_13 про визнання права власності на новостворене майно, є необґрунтованими, відповідно задоволенню не підлягають.

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Юрій Олександрович, про визнання права власності на новостворене нерухоме майно.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш Юрій Олександрович, місцезнаходження: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Гетьманська 26/1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.