Справа № 127/6316/23
Провадження № 22-ц/801/381/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 рокуСправа № 127/6316/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Шемети Т М., Сопруна В. В.

Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування квартирою,

Рішення ухвалив суддя Волошин С. В.

Рішення ухвалено о 16:24 год у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення 07 грудня 2023 року,

В с т а н о в и в:

07 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом,

14 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила залучити до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_4 .

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/4, згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 листопада 2009 року.

У зв`язку з неподільністю квартири на реальні частки, відсутністю технічної можливості реального поділу квартири, її частка і частки співвласників не виділені в натурі, є рівними, тобто кожному належить по 1/4 ідеальної долі.

У грудні 2022 року вона виявила, що в її квартиру заселилася без її згоди ОСОБА_3 . На її вимогу про виселення із квартири відповідач відмовилася у зв`язку з тим, що інший співвласник ОСОБА_2 на підставі доручення від 30 грудня 2022 року уповноважила ОСОБА_3 проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та користуватися її рухомим та нерухомим майном.

Відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, оскільки без її згоди надала іншій особі відповідачу ОСОБА_3 дозвіл на проникнення та проживання у спільній квартирі, надала тій ключі від квартири.

Оскільки домовленості з приводу володіння та користування спірною квартирою між нею та ОСОБА_2 не досягнуто, виник спір щодо користування квартирою між його співвласниками.

Відсутність між ними, як співвласниками квартири домовленості щодо вселення у квартиру ОСОБА_3 , передачі тій ключів та права на проживання у квартирі особі, яка не являється співвласником квартири, яка діяла за дорученням ОСОБА_2 , свідчать про порушення співвласником квартири її прав, як співвласника квартири.

У зв`язку з цим вона просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 і ОСОБА_4 без її згоди не допускати до квартири осіб, які не являються її співвласниками, у тому числі осіб, які діють за згодою та/або дорученням ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ; усунути їй перешкоди в користуванні належною на праві спільної часткової власності квартирою, шляхом виселення ОСОБА_3 із спірної квартири, без надання їй іншого житла та стягнути з відповідачів судовий збір і витрати на правничу допомогу.

03 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою, яким з урахуванням поданої 24 липня 2023 року заяви про зміну вимог, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити їй у користування житлову кімнату позначену на плані під номером 6 площею 17,2 кв. м.; ОСОБА_4 житлову кімнату під АДРЕСА_3 площею 9,4 кв. м.; ОСОБА_1 і ОСОБА_5 виділити у користування житлову кімнату позначену на плані під номером 3 площею 11,7 кв. м. та балкон площею 0,9 кв. м.; приміщення кухні площею 8,4 кв. м., ванну кімнату 2,6 кв. м., вбиральню 1,2 кв. м., два коридори 7,5 кв. м. і 3,5 кв. м. залишити у загальному користуванні співвласників.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що вона та відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,5 кв. м., у рівних частках по 1/4, згідно свідоцтва про право власності на житло, даними технічного паспорта квартири та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

1/4 частці відповідає 15,875 кв. м. загальної площі та 9,575 кв. м. житлової площі квартири, тобто на цю частку може бути надана у користування житлова кімната під номером 7 площею 9,4 кв. м. або житлова кімната під номером 3 площею 11,7 кв. м. як більш наближені до розміру частки, решта нежитлові приміщення залишаються у загальному користуванні співвласників. Інших варіантів немає.

В даний час квартирою володіє і користується відповідач ОСОБА_1 , яка займає кімнату під номером 7 площею 9,4 кв. м. Позивач квартирою не користується, проте надала право користування своєю часткою ОСОБА_3 , яка займає кімнату під номером АДРЕСА_4 і сплачує за позивача комунальні витрати та інші витрати по утриманню квартири. Про те ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її виселення, хоча доказів перешкод немає.

Квартира є неподільною річчю, оскільки знаходиться на 9-му поверсі багатоквартирного 10-ти поверхового будинку, уторити з неї ізольовані квартири, які будуть мати необхідну житлову та загальну площу з кухнею та санвузлом кожна, з самостійними ізольованими виходами, відповідно до вимог ДБН є неможливим.

Поділ квартири в натурі є неможливим, тому вона просить встановити порядок користування квартирою, під час якого слід врахувати житлові норми щодо забезпечення житловою площею, оскільки вона одружена із ОСОБА_7 , який є особою з інвалідністю 2 групи, також має малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому вона вважає доцільним виділити їй у користування кімнату площею 17,2 кв. м.

03 квітня 2023 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування квартирою, яким, з урахуванням поданої 24 липня 2023 року заяви про зміну вимог, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити їй у користування житлову кімнату позначену на плані під номером 7 площею 9,4 кв. м.; ОСОБА_2 житлову кімнату під АДРЕСА_5 площею 17,2 кв. м.; ОСОБА_1 і ОСОБА_5 виділити у користування житлову кімнату позначену на плані під номером 3 площею 11,7 кв. м. та балкон площею 0,9 кв.м.; приміщення кухні площею 8,4 кв. м., ванну кімнату 2,6 кв. м., вбиральню 1,2 кв. м., два коридори 7,5 кв. м. і 3,5 кв. м. залишити у загальному користуванні співвласників.

Вимоги її позову є аналогічними позовним вимогам зустрічного позову ОСОБА_2 , у якому також вказала, що оскільки поділ квартири є неможливим, тому є необхідність встановити порядок користування квартирою, та вважає за необхідне виділити їй у володіння та користування кімнату площею 9,4 кв. м., що буде майже відповідати її частці.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою, та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування квартирою, задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , відповідно до якого:

Виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату позначену на плані під № 7 площею 9,4 кв. м.;

Виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату позначену на плані під № 6 площею 17,2 кв. м.;

Виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житлову кімнату позначену на плані під № 3 площею 11,7 кв. м. та балкон площею 0,9 кв. м.

Приміщення кухні площею 8,4 кв. м., вбудованої шафи площею 1,1 кв. м., ванної кімнати площею 2,6 кв. м., вбиральні площею 1,2 кв. м., коридорів площею 7,5 кв. м. і 3,5 кв. м. залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 858,88 грн., тобто по 286,29 грн. з кожної.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 7500,00 грн., тобто по 2500,00 грн. з кожної.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 858,88 грн., тобто по 429,44 грн. з кожної.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 7500,00 грн., тобто по 3750,00 грн. з кожної.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 січня 2024 року заяву представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 адвоката Медончак М. М. про прийняття (ухвалення) додаткового рішення з питання стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Заяву представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 адвоката Федорова Ю. А. про прийняття (ухвалення) додаткового рішення з питання розподілу судових витрат на правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду повністю і ухвалити нове рішення, яким первісну позовну заяву задовольнити та усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 без її згоди не допускати до квартири осіб, які не являються її співвласниками, у тому числі осіб, які діють за згодою та/або дорученням ОСОБА_2 ; виселити ОСОБА_3 із спірної квартири, без надання їй іншого житла та змінити рішення суду в частині розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою, та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування квартирою, яким задовольнити зустрічний позов частково та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно до якого:

Виділити в користування ОСОБА_5 і ОСОБА_4 житлову кімнату позначену на плані під № 3 площею 11,7 кв. м. та балкон площею 0,9 кв. м.;

Виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату позначену на плані під № 6 площею 17,2 кв. м.;

Виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату позначену на плані під № 7 площею 9,4 кв. м.

Приміщення кухні площею 8,4 кв. м., вбудованої шафи площею 1,1 кв. м., ванної кімнати площею 2,6 кв. м., вбиральні площею 1,2 кв. м., коридорів площею 7,5 кв. м. і 3,5 кв. м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Просила стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Зазначила, що оскаржуване рішення суду вважає незаконним, необґрунтованим, оскільки воно ухвалене при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що вона і ОСОБА_5 завжди були проти проживання сторонніх осіб в квартирі і проти користування квартирою сторонніми особами. Вони не надавали ніякого дозволу на укладення договору позички. Договір позички був укладений 28 грудня 2018 року і він не є належним і допустимим доказом щодо підстав проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, тому, що укладений 5 років тому, стосується права користування абстрактними (невизначеними) приміщеннями, не стосується усієї спірної квартири, в тому числі і приміщень, які знаходяться в спільному користуванні співвласників. Він підписаний лише двома співвласниками, незважаючи, на те, що квартира перебуває у власності чотирьох осіб. Тому ОСОБА_3 фактично користується чужим майном.

Вона не заперечує проти встановлення права користування квартирою, але наголошує на тому, що користуватися квартирою мають право лише її співвласники, а не сторонні особи, тим більше без згоди співвласників. Вона знаходиться у шлюбі із ОСОБА_9 та не може розділяти одну кімнату із матір`ю похилого віку.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 привласнили незаконним шляхом документи на квартиру і відмовляються надавати їх іншим співвласникам, що позбавляє її можливості отримати будь-які довідки щодо стану квартири. Вони тривалий час не сплачують за комунальні послуги, якими користується ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_3 має своє власне житло, проте продовжує проживати у спірній квартирі.

Судом не враховані вимоги частини 2 статті 63 і частини 3 статті 116 ЖК України.

Встановлений судовим рішенням порядок користування спірною квартирою вважає несправедливим, оскільки він не вирішує спору між співвласниками, породжує підґрунтя для подальших конфліктів між співвласниками.

Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_4 на час війни (з лютого 2022 року) проживає за кордоном і недоцільно виділяти їй цілу окрему кімнату, тому їй можна виділити разом із ОСОБА_5 кімнату № 3 площею 11,7 кв. м.

Вона має бажання проживати в окремій кімнаті під № 7 площею 9,4 кв. м. разом із своїм чоловіком. ОСОБА_2 , яка має чоловіка та дитину, необхідно виділити для проживання кімнату АДРЕСА_5 площею 17,2 кв. м.

Такий порядок користування квартирою дозволить врегулювати постійні суперечки.

Учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат Дідиченко О. О. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 адвокат Федчук Т. М. просить залишити рішення суду без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Медончак М. М. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи за первісним позовом, яка є відповідачем за зустрічними позовами, ОСОБА_5 адвокат Геращенко Т. В. просить задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_4 та її представник адвокат Федоров Ю. А., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Заяв чи клопотань не надіслали.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 12 лютого 2009 року на підставі рішення № 209 від 12 лютого 2009 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/4 частці у праві власності на квартиру загальною площею 63,5 кв. м. Право власності кожного із співвласника на 1/4 частку у праві зареєстровано КП «ВМБТІ» 27 листопада 2009 року в книзі № 863 номер запису: 1693/82139 (том 1 а. с. 7-11).

Згідно акта № 16387 від 22 лютого 2023 року, складеного комісією ТОВ «ЖЕО» та затвердженого директором ТОВ «ЖЕО», у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , а також фактично проживає ОСОБА_3 з 2022 року (том 1 а. с. 12).

Згідно довідки, виданої ТОВ «ЖЕО» № 322 від 13 лютого 2023 року у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 донька, ОСОБА_1 донька, ОСОБА_4 онука, ОСОБА_5 власник та ОСОБА_8 онук (том 1 а. с. 14).

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що квартира має загальну площу 63,5 кв. м., житлову площу 38,3 кв. м., у тому числі: 1-а кімната площею 11,7 кв. м., 2-а кімната площею 17,2 кв. м., 3-я кімната площею 9,4 кв. м., кухня площею 8,4 кв. м., ванна кімната 2,6 кв. м., вбиральня 1,2 кв. м., коридори 7,5 кв. м. та 3,5 кв. м., вбудована шафа 1,1 кв. м., балкон 0,9 кв. м. (том 1 а. с. 77-78).

По справі встановлено, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_7 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1452 від 26 серпня 2000 року том 1 а. с. 89 зворот), матір`ю якого є відповідач по первісному позову ОСОБА_3 і яка є свекрухою ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_4 . Такі обставини визнаються учасниками справи та в силу частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

ОСОБА_2 має неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 2163, видане 06 червня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (том 1 а. с. 90).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованого 13 квітня 2023 року, ОСОБА_3 має у власності квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 44,0 кв. м., житловою площею 18,3 кв. м. на праві спільної часткової власності розміром частки 1/2 (том 1 а. с. 106).

Згідно договору позички від 28 грудня 2018 року, укладеного позичкодавцем ОСОБА_2 та користувачем ОСОБА_3 , позичкодавець безоплатно передає для користування користувачу приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що буде відповідати їх часткам у праві власності на зазначену квартиру.

Згідно пункту 2 цього договору строк користування встановлюється на один рік з моменту передачі майна. Якщо позичкодавець не повідомить письмово користувачу про необхідність повернення майна, яке передано в користування в 30-ти денний строк до закінчення терміну дії договору, то договір вважається продовженим на тих же умовах і на той же строк (том 1 а. с. 65-68).

Порядок користування квартирою між співвласниками не встановлений.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог зустрічних позовів та визначаючи такий порядок користування квартирою між її співвласниками, що наведений в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходив із того, що саме такий порядок користування квартирою, з огляду на відносини, що склалися між співвласниками, є оптимальним і таким, що має нівелювати конфлікти між співвласниками, які виникають на ґрунті порядку користування жилими приміщеннями квартири. При цьому суд не прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 щодо можливості виділення у спільне користування ОСОБА_2 і ОСОБА_4 житлової кімнати позначеної № 6 площею 17,2 кв. м., оскільки ОСОБА_2 має чоловіка і малолітню дитину, з якими має право проживати спільно без узгодження з іншими співвласниками, а також проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2 , яка є матір`ю малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суперечитиме вимогам частини 2 статті 50 ЖК України, згідно вимог якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими дев`яти років, крім подружжя, оскільки син ОСОБА_4 ОСОБА_8 старший 9-ти років, так як має вік на сьогодні повних 11 років.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив із того факту, що вселення ОСОБА_3 до спірної квартири відбулося за попередньою згодою ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у листопаді 2022 року і проти такого вселення не заперечувала ОСОБА_1 , а отже надала свою згоду на проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі і лише через місяць спільного проживання змінила свою думку та забажала її виселити. При цьому ОСОБА_1 у суді не довела жодними доказами, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй будь-які перешкоди у користуванні належною їй 1/4 часткою квартири.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає вимогам законності і справедливості.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном одночасно створює обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 08 січня 2024 року у справі № 756/724/22 (провадження № 61-12804св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 336/9465/21 (провадження № 61-13084св23).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи зазначені правові норми, встановлені судом першої інстанції обставини справи, у тому числі наявність у квартирі трьох жилих кімнат та чотирьох співвласників, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення обох зустрічних позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою з урахуванням того, що саме такий порядок користування квартирою, з огляду на існуючі між співвласниками відносини, є оптимальним і таким, що нівелюватиме між ними конфлікти, які виникають на ґрунті порядку користування жилими приміщеннями квартири.

Суд першої інстанції, виділяючи у користування чотирьох співвласників саме такі зазначені в оскаржуваному рішенні приміщення, правильно оцінив і при вирішенні спору в цій частині не врахував доводи відповідача по зустрічним позовам ОСОБА_1 щодо можливості виділення у спільне користування ОСОБА_2 і ОСОБА_4 житлової кімнати позначеної № 6 площею 17,2 кв. м., оскільки ОСОБА_2 має чоловіка і малолітню дитину, з якими має право проживати спільно без узгодження з іншими співвласниками, а також проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2 , яка є матір`ю малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що суперечитиме вимогам частини 2 статті 50 ЖК України, згідно вимог якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими дев`яти років, крім подружжя, оскільки син ОСОБА_4 ОСОБА_8 є старшим 9-ти років, так як має вік на сьогодні повних 11 років.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим судове рішення в частині цих позовних вимог скасуванню не підлягає, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги в тому, що встановлений порядок користування квартирою є несправедливими, так як не вирішує спору між сторонами та породжуватиме в подальшому конфлікти між співвласниками; що суд не врахував, що ОСОБА_4 на час війни (з лютого 2022 року) проживає за кордоном, тому недоцільно виділяти їй цілу окрему кімнату № НОМЕР_3 площею 9,4 кв. м, а можна виділити їй разом із ОСОБА_5 кімнату АДРЕСА_4 площею 11,7 кв. м.; а цю кімнату під № 7 площею 9,4 кв. м. виділити їй, оскільки вона має бажання проживати саме в цій окремій кімнаті разом із своїм чоловіком. І такий порядок користування квартирою дозволить врегулювати постійні суперечки.

Такі доводи спростовуються наступним.

Проживання співвласника квартири позивача по зустрічному позову ОСОБА_4 за кордоном, яка виїхала туди на час війни, не може обмежувати її право на житло, вона може повернутися в будь-який час у квартиру, в якій у виділеній їй кімнаті проживатиме інший співвласник ОСОБА_5 , з якою у неї недобрі, неприязні стосунки, що породжуватиме конфлікти і не виключено судові спори.

І ці доводи апеляційної скарги є суб`єктивними твердженнями відповідача по зустрічних позовах ОСОБА_1 і вони не узгоджуються із встановленими по справі обставинами, а запропонований нею порядок користування квартирою не вирішить спору і може породжувати інші спори через недобрі стосунки між родичами, у тому числі між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , проте дружні, добрі родинні стосунки між ОСОБА_1 ОСОБА_5 не породжуватимуть конфлікти зокрема між ними, яким виділено у користування одну кімнату № 3 площею 11,7 кв. м., та з урахуванням того, що як встановлено у судовому засіданні із пояснень сторін у справі, ОСОБА_5 разом із своїм чоловіком проживає в селі, де має у власності будинок, а чоловік ОСОБА_1 категорично відмовився проживати у цій квартирі.

Щодо первісного позову:

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Вирішуючи спір за первісним позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що в момент поселення ОСОБА_3 у квартиру в листопаді 2022 року, позивач не заперечувала проти її проживання і лише через деякий час приблизно через місяць спільного проживання, між ними почали виникати побутові конфлікти і суперечки, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні належної їй часткою квартири.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Допустимість доказів полягає у тому, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені по справі обставини, з урахуванням наведених вимог норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні житлом, з тих підстав, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними, допустимим, достовірними і яких би було достатньо, доказами, що відповідач ОСОБА_3 чинить їй будь-які перешкоди у користуванні належною їй на праві власності 1/4 часткою квартири, та матеріали справи не містять таких доказів.

За таких обставин не заслуговують на увагу і не спростовують висновки суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в тому, що вона і ОСОБА_5 завжди були проти проживання сторонніх осіб в квартирі і проти користування квартирою сторонніми особами; що вони не надавали ніякого дозволу на укладення договору позички, який вона вважає не належним і не допустимим доказом щодо підстав проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, тому, що укладений 5 років тому, стосується права користування абстрактними (невизначеними) приміщеннями, не стосується усієї спірної квартири, в тому числі і приміщень, які знаходяться в спільному користуванні співвласників, і який підписаний лише двома співвласниками, незважаючи, на те, що квартира перебуває у власності чотирьох осіб, тому ОСОБА_3 фактично користується чужим майном, а також ОСОБА_3 має своє власне житло, проте продовжує проживати у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції вимог частини 2 статті 63 і частини 3 статті 116 ЖК України також є безпідставними і висновків суду першої інстанції не спростовують, з урахуванням наступного.

Стаття 63 ЖК України визначає предмет договору найму жилого приміщення. Згідно її частини другої, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Як встановлено по справі предметом спору у справі не є договір найму жилого приміщення і на такий договір найму жилого приміщення не посилаються сторони як на доказ у справі.

Статтею 116 ЖК України визначені випадки виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення, зокрема, відповідно до частини третьої, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Судом встановлено, що відповідач по первинному позову ОСОБА_3 жиле приміщення у квартирі АДРЕСА_1 зайняла не самоправно, а з дозволу співвласників: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також з усної згоди позивача по первісному позову ОСОБА_1 , про що вона пояснила, будучи допитаною у судовому засіданні свідком в порядку статті 92 ЦПК України (Пояснення сторін, третіх осіб та їхніх представників). Співвласник квартири ОСОБА_5 своєї незгоди із заселенням відповідача ОСОБА_3 не виражала.

Також є неспроможними інші доводи апеляційної скарги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, на висновки суду не впливають та спростовані наведеним.

З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в тому, що позивачем не доведено порушення її прав, як співвласника квартири, та створення їй відповідачем ОСОБА_3 будь-яких перепон у користуванні нею 1/4 часткою у праві на спірну квартиру.

За правилами статей 77, 78, 79, 80, 81, 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному те безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених по справі обставин та зазначених норм матеріального і процесуального права вимога позивача по первісному позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом до задоволення не підлягає.

Отже висновок суду про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги є обґрунтованим та законним.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При відмові у задоволенні апеляційної скарги із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, за правилами статті 141 ЦПК України судові витрати перерозподілу не підлягають

За таких обставин апеляційна скарга на рішення суду до задоволення не підлягає, а законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції не підлягає до скасування.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М. В. Матківська

Судді: Т. М. Шемета

В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 18 березня 2024 року.