Провадження № 2/357/782/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 березня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Вальчук М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року позивач акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини.

Так, позивачу належить на праві приватної власності - житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1740 га, кадастровий номер :03:025:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки.

06.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 385/94/08-Пі, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 110 000,00 дол. США.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 385/94/08-Пі, ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1740 га., кадастровий номер :03:025:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - AT «Альфа-Банк» звернув стягнення на житловий будинок Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3 Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Іпотечного договору № 09/1-93 від 06.06.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудовий спосіб стягнення).

Таким чином, закон пов`язує виникнення права в іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі настання відкладальної обставини.

Приватний нотаріус Селіверстов В.О. прийняв рішення про державну реєстрацій прав та їх обтяжень, індексний номер 45183556 від 17.11.2021 року, вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прі реєстрацію права власності.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майні про реєстрацію права власності від 22.11.2021 р. № 285986139, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, законним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є AT «Альфа-Банк».

В даному випадку кредитні кошти були отримані для купівлі нерухомості, а відтак чинний ЖК передбачає можливість виселення всіх осіб, які є зареєстрованими в житлової будинку.

Згідно з Довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - власником якої є AT «Альфа-Банк», зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , 1971 р.н., ОСОБА_1 , 2008 р.н.; ОСОБА_3 , 1995 р.н.; ОСОБА_4 , 1994 р.н.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення.

Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Таким чином, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності AT «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси AT «Альфа Банк».

Тому, просили суд визнати громадян: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , 1971 р.н., ОСОБА_1 , 2008 р.н., ОСОБА_3 , 1995 р.н., ОСОБА_4 , 1994 р.н., такими що втратили право користування житловим будинком, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 2 481,00 грн. ( а. с. 1-5 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2022 року (а. с. 57-58 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

12 грудня 2022 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації відповідачів ( а. с. 62-66 ).

16 січня 2023 року за вх. № 1417, № 1427, № 1438 та 17 січня 2023 року за вх. № 1444, № 1448 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно відповідачів ( а. с. 69-73 ).

В зазначених відповідях вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 05.03.2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною вище адресою з 14.07.2000 року зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований з 05.03.2009 року.

Стосовно ОСОБА_3 , 1995 року народження, то згідно відповіді, така зареєстрованою не значиться.

Стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , то останній з 17.12.2021 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді від 18 січня 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 07.02.2023 року ( а. с. 77-78 ).

06 лютого 2023 року за вх. № 4912 судом отримано від ОСОБА_1 відзив, в якому просив відмовити АТ «Альфа-Банк» в задоволенні позову ( а. с. 84-89 ).

Ухвалою суду від 01.03.2023 року замінено у даній справі АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк ( а. с. 138-139 ).

Ухвалою суду від 01.03.2023 року зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили рішення у справі № 357/14529/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», приватного нотаріуса Селіверстова Владислава Олеговича про визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, витребування з незаконного володіння нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно ( а. с. 141-143 ).

Ухвалою суду від 09.02.2024 року поновлено провадження та призначено судове засідання у справі на 14 березня 2024 року ( а. с. 174-175 ).

В судове засідання позивач АТ «Сенс Банк» свого представника не направив, 14 березня 2024 року за вх. № 13670 судом отримано клопотання від представника позивача, адвоката Гуйван І.В., в якому просили провести розгляд справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк».

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, 13.03.2024 року за вх. № 123443 судом отримано заяву від ОСОБА_1 , в якій просив розглянути справу, розгляд якої призначено на 15 годину 00 хвилин 14.03.2024 року за його відсутності, так як хворіє. Просив врахувати постанову Київського апеляційного суду від 03.10.2023 року. Вважає, що позовні вимоги пред`явлені до нього та його сім`ї є незаконні та безпідставні, тому просив відмовити в задоволенні позову.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 обізнаний про дату, час та місце слухання справи, суд вважає, що інші відповідачі, члени сім`ї останнього, також обізнані про дату, час та місце слухання справи.

Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направили, про дату час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про що в матеріалах справи свідчить Довідка про доставку електронного документу ( а. с. 178 ).

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Крім того, Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ).

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ).

До того ж, в попередніх судових засіданнях приймали участь відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Кисельова Валентина Миколаївна ( а. с. 134-137 ).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є неповнолітнім, його інтереси представляє відповідач ОСОБА_5 .

Водночас, інші відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є членами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 був обізнаний про дату час та місце слухання справи, про що останнім зазначено у заяві про розгляд справи у його відсутність, суд приходить до висновку, що і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були належним чином обізнаними про дату час та місце слухання справи.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Як зазначено у позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6 ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Тому, суд вважає, що всі учасники судового розгляду були належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 211 ЦПК України).

Як зазначено вище, представник позивача та відповідач ОСОБА_1 скористувалися своїм правом, визначеним в ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань на час розгляду справи від учасників судового розгляду на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 385/94/08-Пі, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 110 000,00 дол. США ( а. с. 7-10 ).

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 385/94/08-Пі, ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку: житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1740 га., кадастровий номер :03:025:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить в матеріалах справи Іпотечний договір № 09/1-93 від 06.06.2008 року ( а. с. 12-14 ).

Встановлено, що сскільки ОСОБА_1 не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по вищевказаному кредитному договору, AT «Альфа Банк» звернув стягнення на житловий будинок Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3 Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 Іпотечного договору № 09/1-93 від 06.06.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Так, позивачу належить на праві приватної власності - житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1740 га, кадастровий номер :03:025:0030, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки.

Приватний нотаріус Селіверстов В.О. прийняв рішення про державну реєстрацій прав та їх обтяжень, індексний номер 45183556 від 17.11.2021 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прі реєстрацію права власності ( а. с. 19 ).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майні про реєстрацію права власності від 22.11.2021 р. № 285986139, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: житловий будинок, загальною площею 176,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, законним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач AT «Альфа Банк».

Згідно з Довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, в будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , 1971 р.н., ОСОБА_1 , 2008 р.н.; ОСОБА_3 , 1995 р.н.; ОСОБА_4 , 1994 р.н. ( а. с. 18 ).

Позивач звертався 28.12.2021 року до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення ( а. с. 20 ), проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися, чим створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності AT «Альфа-Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси AT «Альфа-Банк».

Як зазначено вище, ухвалою суду від 01.03.2023 року замінено у даній справі АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк ( а. с. 138-139 ).

Зміна найменування з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк» підтверджується Витягом з державного реєстру банків, сформованого 02.12.2022 року.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналогічні норми закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 33 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» необхідно зазначити, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують права позивача».

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів для усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність обох підстав, позивач повинен бути власником майна та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном (правовий висновок Верховного Суду від 07.06.2018 року справа №317/725/16-ц).

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (мас речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом зазначав, що оскільки відповідачі не є власниками житлового будинку, надалі, проживаючи в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушують законні права власника, а отже підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2017 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Окрім того, відповідно до умов договору іпотеки, Іпотекодавець гарантував що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Вищевказана позиція знайшла своє відображення в постанові Великої Палати від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц : «Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересі національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігай заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційні переслідуваній легітимній меті».

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності власності на квартиру в особи, членами сім`ї як вони є, із припиненням права власності втрачається і право користуватися жили приміщенням у членів його сім`ї.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц.

Відповідно до чинного законодавства України для захисту своїх порушених прав у праві володіння, користування чи розпорядженням житла можна звернутися до суду з позовом про: усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; виселення особи, яка не є власником житлового приміщення; визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; визнання право користування житлом; усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 4 ст. 33 Закону Законом України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За положеннями ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку з тим, що позивач як новий власник набув право власності на квартиру, яка, як убачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, була предметом іпотеки, проте, позивач не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власники зареєстровані у цій квартирі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.09.2021 у справі № 345/2518/19 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16-ц зроблено правовий висновок, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

У разі, якщо право власності на житло набуто в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», то питання про втрату права користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 у справі № 6-1484цс15).

Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідно до цієї норми виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Як встановлено судом новий власник спірного житлового приміщення мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц та від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель повинен виконати вимоги ст.109 ЖК УРСР.

Тобто, за наявності відповідних правових підстав, передбачених цією статтею, обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню з іпотечного майна, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя.

Позов обґрунтований тим, що позивач не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника та членів його сім`ї.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у передбачених цією нормою випадках.

Внаслідок відмови в задоволенні позову неволодіючий власник несе певні обмеження, проте такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника, що спростовує доводи позивача про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди власнику в реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимог про виселення відповідачів.

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17, у якій встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав не проживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються.

Крім того, суд звертає увагу, що порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) встановлено у ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з п. 2 ч. 1 якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду.

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Видається, що належність у спрощеному розумінні означає відповідність законодавству.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в даній справі ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Селіверстова Владислава Олеговича, акціонерного товариства «Альфа-Банк» ( правонаступник АТ «Сенс Банк» ) про визнання протиправним та скасування запису в реєстрі про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, витребування з незаконного володіння нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно.

Так, за результатами розгляду в суді вказаного позову, після перегляду рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2022 року в апеляційному порядку, постановою Київського апеляційного суду від 03.10.2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» ( АТ «Альфа-Банк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 17.10.2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Селіверстова Владислава Олеговича залишено без змін. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2022 року в іншій частині позовних вимог скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково. Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок (реєстраційний номер 020) та земельну ділянку (кадастровий номер :03:025:0030, реєстраційний номер 020, площа 174 га), на якій розташований житловий будинок, за акціонерним товариством «Альфа-Банк» (акціонерним товариством «Сенс Банк») здійснену на підставі реєстраційного запису № 45183556, виданого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем 17 листопада 2021 року. В решті позовних вимог, відмовлено.

Отже, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Селіверстова Владислава Олеговича, акціонерного товариства «Альфа-Банк» ( правонаступник АТ «Сенс Банк» ) про визнання протиправним та скасування запису в реєстрі про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, витребування з незаконного володіння нерухомого майна, визнання права власності на нерухоме майно набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, з урахуванням вищенаведеного, на час розгляду даної справи, окрім іншого, за позивачем право власності на вищевказане нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок (реєстраційний номер 020) та земельну ділянку (кадастровий номер :03:025:0030, реєстраційний номер 020, площа 174 га), на якій розташований житловий будинок, яке було зареєстроване приватним нотаріусом Селіверстовим В.О. від 17 листопада 2021 року, скасовано.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є безпідставними, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, а також враховуючи позиції, викладені в постановах Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При звернені до суду з вищевказаною позовною заявою, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 481 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером № 953555645 від 21.02.2022 року ( а. с. 6 ).

Оскільки позовні вимоги повивача не підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім при зверненні до суду у вищевказаному розмірі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 30, 19, 43, 76-77, 82, 89, 128, 131, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, статтями 72, 109 Житлового кодексу Української РСР, Законом України «Про іпотеку», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» ( адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в інтересах якого діє ОСОБА_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 );

Відповідач: ОСОБА_3 , 1995 року народження ( остання відома адреса: АДРЕСА_3 );

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_2 );

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради ( адреса місцезнаходження: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Павла Скоропадського (Першотравнева), буд. 8, ).

Повний текст судового рішення виготовлено 14 березня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов