Справа № 754/3663/24
Провадження № 2-1282/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, третя особа ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року з Деснянського районного суду м. Києва за підсудністю надійшла вказана цивільна справа. В позові ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 9 519 670,12 грн. та судові витрати. Вказані вимоги обґрунтував тим, що 12.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договори купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:003:0068 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказав, що всього за Договорами купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку позивач сплатив відповідачу 5 636 400 грн. Як з`ясував згодом позивач, ОСОБА_4 має несплачений борг перед ОСОБА_5 , який звернувся до суду з позовами до суду про визнання недійсними вказаних Договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.10.2023 року у цивільній справі № 372/235/23 позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:003:0068. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.03.2024 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22.12.2021 року у цивільній справі № 372437/20 позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення залишено в силі постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року. Позивач не знає дійсних взаємовідносин між відповідачем та його кредитором, але стверджує, що укладені Договори з його боку були укладені з реальною метою купівлі майна. Враховуючи той факт, що укладені договори купівлі-продажу недійсні, позивач вже не є власником майна за даними договорами, а отже в нього є право на повернення того, що було передано на виконання спірних договорів купівлі-продажу грошових коштів за купівлю майна. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо повернення коштів, однак відповідач не реагує на вказані вимоги, тому позивач просить суд стягнути на свою користь грошові кошти з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 17.04.2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Тімашова А.С. про забезпечення позову.

Ухвалою судді від 30.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

08.07.2024 року судом залучено до справи у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5

14.08.2024 року на адресу суду надійшли пояснення ОСОБА_5 , де останній заперечує проти позову та вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжують вчиняти недобросовісні дії, ініціюючи позови на шкоду його правам та інтересам, а викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Зокрема ОСОБА_3 намагається схилити суд до здійснення переоцінки обставин, які вже були встановлені в судових рішеннях, що набрали законної сили, у справах, в яких приймали участь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та які мають преюдиційне значення для даної справи, а також вводить суд в оману вказуючи, що він не був знайомий з ОСОБА_4 до укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, подаючи це як доказ добросовісності набувача.

28.08.2024 року на адресу суду надійшло заперечення на пояснення третьої особи представника позивача адвоката Тімашова А.С., в якому останній вказав, що ОСОБА_3 оплатив договори купівлі-продажу, про що свідчать копії квитанції та підтвердження в самих договорах, а також дійсний намір ОСОБА_3 як покупця щодо наступного виконання умов договорів та користування майном. Інші твердження ОСОБА_5 є надуманими та безпідставними.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та посилаючись на правомірність дій ОСОБА_3 , реальні його наміри щодо придбання у ОСОБА_4 нерухомого майна, передачі останньому на виконання умов договорів грошових коштів, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином. В поданій суду заяві просив розглядати справу у його відсутність.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечила щодо позову, пояснивши, що сторони уклали визнані в подальшому судом недійсними (фіктивним) договори з метою приховати це майно від виконання рішення на користь третьої особи, який тривалий час не взмозі отримати кошти згідно чинного рішення суду на його користь. Систематично ініціюючи позови відповідач, а в даному випадку спільно з позивачем, у такий спосіб створюють чергову перешкоду для виконання рішення суду. Рішеннями судів, які набрали чинності встановлена фіктивність договорів за якими позивач просить стягнути кошти, а дії обох сторін договору визнані такими, що свідчать про їх недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому отримати виконання рішення суду.

Вислухавши представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, судом встановлено наступні обставини.

12.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1428 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.2.1 вказаного договору сторони домовились, що ціна продажу земельної ділянки становить 512 400 грн.

12.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 326,1 кв.м., житловою площею 68,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з вказаного договору, ціна об`єкту продажу становить 5 124 000 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2023 року визнано недійсним на підставі ст. 234 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1428 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:003:0068, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е. зареєстрований в реєстрі за №767, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22.12.2021 року визнано недійсним на підставі ст. 234 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е. зареєстрований в реєстрі за №766, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Судами розглядалися справи № 372/437/20 та № 372/235/23, в яких були ухвалені судові рішення, що набрали законної сили, та якими були встановлені преюдиційні обставини, які є обов`язковими для суду при розгляді даної справи та спростовують доводи позивача.

Так, здійснюючи перегляд справи № 372/235/23 в апеляційному порядку Київський апеляційний суд в постанові від 12.03.2024 року зазначив: «Постановою Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 372/437/20 встановлено: «суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що дії ОСОБА_4 щодо укладення договору купівлі-продажу вчинені з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , слід визнати недійсним на підставі ст. 234 ЦК України».

Здійснюючи перегляд справи № 372/437/20 в касаційному порядку, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 року встановив: «суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що дії ОСОБА_4 щодо укладення договору купівлі-продажу вчинені з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , слід визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України.»

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 в справі №520/11429/17).

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2019 в справі №916/1041/17).

Чинними судовими рішеннями встановлено недобросовісність дій як ОСОБА_4 так і ОСОБА_3 , встановлено наявність умислу у обох сторін щодо укладення фіктивного правочину і визнано укладені між ними договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними на підставі ст. 234 ЦК України, що свідчить про те, що майно на виконання договорів купівлі продажу нерухомого майна не передавалося. Вказану обставину визнав в ході розгляду справи і представник позивача, вказавши, що фактично придбаний будинок та земельна ділянка у користування, володіння та розпорядження ОСОБА_3 фактично не переходили.

Згідно ч.1-3 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Натомність застосувати такий механізм для фіктивного правочину неможливо, оскільки сторони такого договору не вчиняли жодних дій, спрямованих на його виконання. Фактично у сторін їх права та законні інтереси не припинились після укладення договору.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначав, що укладені з відповідачем договори з його боку були укладені з метою, що зазначена в правочинах, а саме купівля майна.

Однак суд з такими доводами погодитись не може, оскільки у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Добросовісність поведінки позивача при укладені договорів вже спростована рішеннями судів, будь-яких інших доводів на підтвердження реальності своїх намірів він не надав.

Щодо сплачених за договором коштів, то суд вважає, що самі по собі платіжні доручення №47, №1811-2/1 та квитанція №266610009 від 12.07.2019 року про сплату ОСОБА_3 ОСОБА_4 коштів згідно договорів купівлі-продажу, а також комісій та збору не свідчать про реальність наміру сторін у справі щодо нерухомого майна та не спростовують фіктивність договорів, як це встановлено рішеннями судів.

При цьому суд звертає увагу, щодо відкритого на час розгляду справи виконавчого провадження про стягненя з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 2498628 грн. 45 коп., який в сукупності з іншими доказами спростовує доводи позивача про добросовісність його дій та реальність намірів при укладені договорів з відповідачем.

З урахуванням вище викладеного в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.12, 76, 77, 80, 82, 89, 259, 263 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, третя особа ОСОБА_5 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 09 вересня 2024 року.

Суддя: Т.В.Проць