Справа № 447/3293/21 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/3796/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Псярук О.В.,

з участю: представника позивача адвоката Волоховського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Миколаївської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління юстиції( м. Львів) про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина дядька ОСОБА_3 . Після їхньої смерті залишилося спадкове майно, а саме будинок АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 він звернувся до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва на спадкове майно у порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги, однак йому було відмовлено в оформленні спадщини у зв`язку зі складенням померлою заповіту на користь відповідачки ОСОБА_2 . 21.09.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 278/2021. Вважає, що заповіт ОСОБА_3 складений та підписаний особою, яка внаслідок похилого віку не розуміла значення своїх дій, оскільки ОСОБА_3 неодноразово наголошувала, що спадкове майно після її смерті перейде до його сина ОСОБА_5 , а тому заповіт суперечить волі померлої. Просив позов задоволити.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Миколаївської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління юстиції( м. Львів) про визнання заповіту недійсним- відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24.02.2023 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 14.06.2023 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 24.02.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції та обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не дослідив та не дав належної оцінки обставинам справи, а саме не врахував, що ОСОБА_3 на час складення оспорюваного заповіту виповнилося майже 76 років. Таким чином, заповіт було складено особою похилого віку, яка не розуміла правових наслідків вчинюваних нею дій.

Крім того, поза увагою суду залишилося те, що заповіт ОСОБА_3 було складено після того, як відповідачка за рекомендацією соціального працівника - матері ОСОБА_6 (колишнього власника будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, укладеного 16.05.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , визнаного рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10.10.2011 року недійсним) вселилася у житловий будинок спадкодавця.

Вважає, що наведені ним обставини свідчать про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її дійсній волі, вона була введена відповідачем ОСОБА_2 в оману та не розуміла, які правові наслідки цієї нотаріальної дії.

01 березня 2024 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про слухання справи у її відсутність. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

01 березня 2024 року Миколаївська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління юстиції( м. Львів) подала заяву про розгляд справи без присутності представника Миколаївської ДНК.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача адвоката Волоховського О.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, заповіт було складено та посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_3 02.08.2012 року склала заповіт посвідчений державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області Сорокаліт О.Г., згідно з яким ОСОБА_3 усе своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і нащо вона буде мати право за законом заповіла ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як вбачається з вищезгаданого заповіту, такий записаний нотаріусом, зі слів ОСОБА_3 , до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено.

Згідно з довідок № 514 від 24.05.2021 та № 607 від 04.06.2021 виданих Рудниківським старостинським округом Стрийського району Львівської області ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 15.03.2012, вона займалась похованням ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і до дня смерті вони постійно проживали та були зареєстровані разом і вели спільне господарство за вищевказаною адресою.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.02.2022у справі № 447/4019/21, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин було відмовлено, оскільки позивачем не доведено факт того, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 є рідним братом ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 та є рідним дядьком ОСОБА_1 . Дане рішення набрало законної сили 31.03.2021.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251,1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що положення Порядку та відповідні норми ЦК України, зокрема, статті 1247 ЦК України, при посвідченні заповіту були дотримані.

При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Принцип свободи заповіту є основною, фундаментальною засадою спадкового права, що проявляється в усіх його інститутах. Свобода посмертних розпоряджень разом зі свободою власності та свободою договорів є одним із наріжних каменів сучасного цивільного права.

Доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.