Справа № 199/5783/23
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

Головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Буточкіній М.К.

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, -

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем та визнання права власності на 34/100 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач є рідним братом відповідача ОСОБА_2 . Батьками позивача та відповідача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Батькам, відповідно до права власності на домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 належало 68/100 частини домоволодіння від 07.07.1984 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача, ОСОБА_5 . Остання залишила заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 у та ОСОБА_2 в рівних частинах.

26.08.2009 р. помирає батько позивача та відповідача, ОСОБА_4 . Останній залишив заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

ОСОБА_1 на час смерті батьків був зареєстрований та фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 , тобто строк для прийняття спадщини не пропущено.

Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилася спадщина, у зв`язку із чим позивач звернувся до Четвертої дніпровської нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за спадковими справами №48768530 - ОСОБА_5 та № НОМЕР_1 - ОСОБА_4 , однак, 22.03.2023 року нотаріусом було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач не погоджується з відмовою нотаріуса, оскільки на момент смерті своєї матері він постійно проживав разом із спадкодавцем та вважається таким, що прийняв спадщину.

Позивач просить встановити факт того, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 13 вересня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду та по ній було відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.

04 жовтня 2023 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, у якій позивач ОСОБА_2 за зустрічним позовом, а відповідач за первісним позовом зазначає, що є рідним братом відповідача ОСОБА_1 . Батьками позивача за зустрічним позовом та відповідача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Батькам, відповідно до права власності на домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 належало 68/100 частини домоволодіння від 07.07.1984 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача за зустрічним позовом та відповідача, ОСОБА_5 . Остання залишила заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 у та ОСОБА_2 в рівних частинах.

26.08.2009 р. помирає батько позивача за зустрічним позовом та відповідача, ОСОБА_4 . Останній залишив заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

ОСОБА_2 на час смерті батьків був зареєстрований та фактично проживав за адресою АДРЕСА_1 , тобто строк для прийняття спадщини не пропущено.

Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилася спадщина, у зв`язку із чим позивач звернувся до Четвертої дніпровської нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за спадковими справами №48768530 - ОСОБА_5 та № НОМЕР_1 - ОСОБА_4 , однак, 22.03.2023 року нотаріусом було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач за зустрічним позовом не погоджується з відмовою нотаріуса, оскільки на момент смерті своєї матері він постійно проживав разом із спадкодавцем та вважається таким, що прийняв спадщину.

Позивач за зустрічним позовом просить встановити факт того, що ОСОБА_2 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 28.11.2023 року закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, відповідач за зустрічним позовом позовні вимоги визнав, проти задоволення не заперечував.

Відповідач у судовому засіданні за первісним позовом, позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення, позивач за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві.

Третя особа - Четверта дніпровська нотаріальна контора у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином що підтверджується рекомендованим повідомленням.

Вислухавши думку сторін, свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, ОСОБА_5 залишила заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя, ОСОБА_4 залишив заповіт від 01.07.1987 р., згідно якого, все майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

До складу спадщини увійшло нерухоме майно, а саме 68/100 домоволодіння розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до постанови Четвертої дніпровської нотаріальної контори про відмову у вчинені нотаріальної , нотаріус не вбачає факту постійного сумісного проживання за однією адресою зі спадкодавцем по день її смерті, ОСОБА_5 .

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердили що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом із ОСОБА_5 на день її смерті. Доглядала її та опікувались нею.

В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.

Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК).

Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.

В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.

Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13).

Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21).

Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Згідно із пунктами 3.19, 3.20 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 06 травня 2020 року у справі № 478/1995/18, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 17 січня 2022 року у справі № 643/790/20, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 198/132/21, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо.

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо.

У разі наявності спору про право цивільне, такі факти підлягають розгляду в позовному провадженні разом з вимогою матеріального характеру.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Таким чином, у судовому порядку в спадкових правовідносинах підлягають встановленню факти родинних відносин, постійного проживання на час відкриття спадщини лише щодо осіб, які є відповідно спадкоємцем та спадкодавцем, та лише у разі, якщо від їх встановлення залежить виникнення права на спадкування.

У разі, якщо від встановлення таких фактів не залежить виникнення права на спадкування, вони не підлягають встановленню в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність факту постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_5 станом на день її смерті.

Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом про визнання права власності домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так в судовому засіданні встановлено, що право власності на 68/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності від 07.07.1984 р.

Суд приймає до уваги в обґрунтування первісного позову та зустрічного позову, той факт, що позивачі за первісним позовом та зустрічним позовом, вичерпали усі наявні заходи для отримання спадщини після померлої матері та батька, але не можуть у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину яка залишилася після смерті їх батьків.

Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 за первісним позовом в частині визнання права власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом в частині визнання права власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовни вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт того, що ОСОБА_2 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 34/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О. Богун

13.02.2024