Справа № 129/2995/22
Провадження № 22-ц/801/1413/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Капуш І. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 рокуСправа № 129/2995/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Міхасішина І.В.

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу № 129/2995/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2024 року,

встановив:

В листопаді 2022 року до суду звернулося АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2012 року у розмірі 19283,36 грн., яка станом на 09 грудня 2016 складається з: 17736,77 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 1546,59 грн. - 3 % річних від простроченої суми, та просив стягнути судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали Додаткову угоду від 27 липня 2012 року, відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за договором №б/н від 25 квітня 2008 року була встановлена заборгованість у розмірі 17936,88 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, за умови належного виконання зобов`язань.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписаний договір разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір.

При укладенні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором та Додатковою угодою.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Додаткової угоди, що має відображення у Розрахунку заборгованості. Таким чином, у порушення умов Договору та Додаткової угоди, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно п. 1.6 Додаткової угоди та у відповідності зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених цією Додатковою угодою понад 30 днів Позичальник сплачує Банку штраф.

10 січня 2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Гайсинський районний суд Вінницької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідача.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області 11 березня 2014 року було стягнуто заборгованість.

Однак, винесення рішення Гайсинський районний суд Вінницької області 11.03.2014 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

На даний час рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2014 року виконано боржником, що підтверджується постановою ВДВС від 09 грудня 2016 року.

Враховуючи, що з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, який була вказана в рішенні Гайсинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2014 року, тобто за період з 27липня 2012 року по 03 січня 2014 року, то за період після подання позовної заяви від 10 січня 2014 року до фактичної дати виконання рішення суду відповідно постанови ВДВС від 09 грудня 2016 року, тобто за період з 25 січня 2014 по 09 грудня 2016 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 19283,36 грн., яка складається з: 17736,77 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 1546,59 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали Додаткову угоду від 27.07.2012 року, відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за договором №б/н від 25.04.2008 року була встановлена заборгованість у розмірі 17936,88 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, за умови належного виконання зобов`язань.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписаний договір разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір.

При укладенні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором та Додатковою угодою.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Додаткової угоди, що має відображення у Розрахунку заборгованості. Таким чином, у порушення умов Договору та Додаткової угоди, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно п. 1.6 Додаткової угоди та у відповідності зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених цією Додатковою угодою понад 30 днів Позичальник сплачує Банку штраф.

10.01.2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Гайсинський районний суд Вінницької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідача.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької обл. 11.03.2014 року було стягнуто заборгованість.

Однак, винесення рішення Гайсинський районний суд Вінницької області 11.03.2014 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

На даний час рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 11.03.2014 року виконано боржником, що підтверджується постановою ВДВС від 09.12.2016 р.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України: Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 17936,88 грн.

Враховуючи, що з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, який була вказана в рішенні Гайсинського районного суду Вінницької області від 11.03.2014 року, тобто за період з 27.07.2012 року по 03.01.2014 року, то за період після подання позовної заяви від 10.01.2014 року до фактичної дати виконання рішення суду відповідно постанови ВДВС від 09.12.2016 року, тобто за період з 25.01.2014 по 09.12.2016 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 19283,36 грн., яка складається з: 17736,77 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 1546,59 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачу про порушення його права стало відомо 06 грудня .2016 року коли на його рахунок надійшли, в повному обсязі, кошти на виконання рішення Гайсинського районного суду від 11 березня 2014 року.

Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду про звернення стягнення на заборгованість за кредитним договором, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Та з моменту усунення починається перебіг позовної давності.

При вирішенні даної цивільної справи судом першої інстанції правильно враховано практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

А тому, враховуючи вищенаведене, оскільки, період за який позивач просить суд стягнути заборгованість закінчився за позовом позивача 09 грудня 2016 року, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 16 листопада 2022, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, таким чином, у позовних вимогах необхідно відмовити, у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в порушення вимог ст.12,13,81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких обґрунтувань чому позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 подано до суду з пропуском позовної давності, та не зазначено, що причини пропуску звернення до суду є поважними.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

До даного висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 05 квітня 2017 року по справі № 6-522цс17.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням вище наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд прийшов до правильного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з даних підстав.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник