СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8251/23

пр. № 2/759/384/24

29 лютого 2024 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Марус А.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 08.05.2023 року звернувся до Святошинського районного суду мю Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним, яким просить визнати недійсним ордер № 437 від 31.12.2014 року виданий ОСОБА_4 на сім`ю із двох осіб, на службове жиле приміщення жилою площею 18,8 кв.м. у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.11.2014 року № 723.

В обґрунтування позову зазначив, що до 2014 року він разом із родиною, зокрема братом ОСОБА_6 також інвалідом з дитинства 2 групи проживали у м. Донецьк та в зв`язку з нападом військових формувань Російської Федерації були вимушені переїхати в більш безпечне місто.

27.05.2014 року він з родиною прибув до м. Києва і оскільки він потребував навчання з особливими умовами, звернувся за допомогою до пошуку житла у Святошинському районі м. Києва оскільки в даному районі знаходиться школа інтернат № 15 для дітей хворих на ДЦП.

Співробітником який діяв відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації йому разом з родиною було запропоновано проживати у вільному житлі, яке перебуває на балансі Святошинського району м. Києва за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначив, що документів на надання тимчасового жилого приміщення не надали, оскільки на той момент не було встановлено порядку їх видачі та на час зайняття спірної квартири, дане приміщення не було включене до числа службових.

Крім того, вказав, що 27.10.2014р. Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва видано Наказ № 175 «Про надання службового жилого приміщення» щодо надання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однокімнатної службової квартири АДРЕСА_3 .

28.11.2014 р. Святошинською в м. Києві РДА було видано Розпорядження № 723 «Про затвердження Наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера».

31.12.2014р. на підставі зазначеного вище Розпорядження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали ордер № 437 на право зайняття службового жилого приміщення.

Позивач зазначив, що спірний ордер був виданий Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією, всупереч тому, що на день видачі розпорядження та ордеру дана квартира, фактично, була зайнята родиною позивача ще у травні 2014 року а також не взявши до уваги те, що позивач має житловий пріоритет з огляду на вимоги ЖК УРСР та Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Крім того зазначив, що основною підставою даного позову є преюдиціальні факти встановлені у постанові Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі № 759/11501/15.

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представника позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідачів ОСОБА_7 до суду надійшла заява, якою просить розгляд справи провести за його відсутності та відсутності відповідачів.

Представник Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_9 позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду 16.06.2023 року відзиві.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що актом № 3 від 17.03.2014 року за підписом В.о. голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Морозова В.Г. та директора КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва ОСОБА_8 , квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,70 кв.м., житловою площею 18,80 кв.м. було передано КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва (а.с. 9).

Розпорядженням Святошинської в м. Києві РДА від 06.06.2014 року № 332 «Про включення жилого приміщення до числа службових» включено до числа службових жилих приміщень Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 8).

27.10.2014 р. Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва видано Наказ № 175 «Про надання службового жилого приміщення» щодо надання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однокімнатної службової квартири АДРЕСА_3 .

28.11.2014 р. Святошинською в м. Києві РДА було видано Розпорядження № 723 «Про затвердження Наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера» ( а.с. 7).

З вказаного наказу вбачається, що ОСОБА_4 працює озеленювачем з 17.04.1995 року по теперішній час у Комунальному підприємстві по утриманню зелених насаджень Святошинського району м. Києва та перебуває на квартирному обліку в загальній черзі з 27.05.1999 року з родиною 3-х осіб та проживає в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 .

31.12.2014 р. на підставі Розпорядження № 723 «Про затвердження Наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордера» ОСОБА_4 було видано ордер на однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_3 на сім`ю з 2-х осіб: ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 (а.с. 6).

Відповідно до посвідчення Пенсійного фонду України № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідами другої групи з дитинства ( а.с. 11, 12).

Крім того, як вбачається, з Постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 759/11501/15, ОСОБА_3 які і його брат ОСОБА_6 з 17.02.2015 року перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи в управлінні праці та соціального захисту населення Святошинської РДА в м. Києві (а. 15-27).

Як вбачається з довідки від 17.02.2015 року № ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є внутрішньо переміщеною особою та перемістився з тимчасово окупованої території за адресою: АДРЕСА_2 з 25 грудня 2014 року (а.с. 218).

Відповідно до листа від 11 лютого 2015 року за підписом Голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації який міститься в матеріалах оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 759/13627/16 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація та КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» не надавали дозволу на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) сформульовано висновок, що "преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Статтею 47 Конституції України передбачене право кожного на житло.

Згідно із частиною першою статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до статті 121 ЖК УРСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 122 ЖК УРСР установлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

За змістом статті 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жили х при мішень.

Статтею 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено переважне право на поліпшення житлових умов.

Разом з тим, статтею 4 цього Закону створення правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті, що полягає в тому числі у наданні пристосованого житла, є проявом діяльності держави.

Стаття 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначає повноваження центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування з питань забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Правовідносини у цій справі не пов`язані із встановленням обставин дотримання державою гарантій надання житла особам з інвалідністю та внутрішньо переміщеним особам, оскільки вимог щодо забезпечення позивача житлом у цій справі не заявлено.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В контексті зазначених вище правових норм при зверненні до суду заявник повинен зазначити про порушене право, яке має бути захищене судом. Наявність порушеного права слід вважати існуючим, якщо буде установлено, що позивач звертається до суду за захистом своїх прав, які виникли або існували на законній підставі.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить визнати недійсним ордер № 437 від 31.12.2014 року виданий на підставі розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.11.2014 року № 723.

Як вбачається, з постанови Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 759/13627/16, визнання ордера недійсним з мотивів, що він був виданий на зайняте приміщення може мати місце, коли останнє зайнято правомірно. А доказів правомірного зайняття спірної квартири ОСОБА_6 не надав, тому підстав для визнання ордера недійсним у судів не було.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року провадження № 6-12409св08, від 04 лютого 2009 року провадження № 6-15557св08, від 22 вересня 2010 року провадження №6-6263св10, від 22 жовтня 2014 року провадження № 6-159цс14, а також у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №199/10302/14-ц.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Право на забезпечення внутрішньо переміщеної особи безоплатним тимчасовим житлом за умови сплати за комунальні послуги встановлено абзацом восьмим пункту 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Законом визначено, що таким житлом мають забезпечувати органи державної виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та суб`єкти приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Внутрішньо переміщеною особою для взяття на облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання, подається заява до уповноваженого органу (відповідної сільської, селищної, міської ради або її уповноважених органів), у межах території якого вони перебувають на обліку в Єдиній інформаційній базі.

Відповідно до п.17 Порядку формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб рішення про взяття внутрішньо переміщеної особи на облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання, або про відмову у взятті на такий облік приймається уповноваженим органом протягом одного робочого дня після подання відповідної заяви.

Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач не скористався своїм правом звернутись до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу надання житла.

З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 81, 141, 263, 265, 273, 280-282, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.В. П`ятничук