Справа № 212/6119/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Ведяшкіної Ю.В.

секретар судового засідання - Івашко А.А.,

у цивільній справі № 212/6119/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодженням здоров`я, -

В С Т А Н О В И В:

16.08.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з ПрАТ «Суха Балка» на її користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків у розмірі 250000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що з 21.07.1980 року по 20.08.2002 року працювала на шахті «Ювілейна» Рудоуправління ХХ Партз`їзду, перейменованого згідно наказу № 635 від 13.12.1991 року у Рудник «Суха балка», нині Приватне акціонерне товариство (ПрАТ) «Суха балка». 18.06.1993 року, працюючи на шахті «Ювілейна» за професією підземним оператором пульту управління, зазнала нещасного випадку на виробництві, внаслідок якого отримала травматичну ампутацію 4-5 пальців лівої кісті, у зв`язку з чим згідно довідки ВТЕК 01.10.1993 року було первинно встановлено 25% втрати працездатності на безстроковий термін. Отримана травма спричиняє їй моральні страждання та переживання, оскільки стан здоров`я ніколи не покращиться в зв`язку з ампутацією пальців. Зазначає, що відповідач у відповідності до Закону України «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України зобов`язаний був створити безпечні та нешкідливі умови праці, але цього не зробив, що й спричинило ушкодження її здоров`я.

17 серпня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

19 вересня 2023 року представник відповідача надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, усунути які неможливо з об`єктивних причин, порядок та вимоги щодо роботи в шкідливих умовах регламентовані законодавчо і компенсуються пільгами. Позивач свідомо прийняв наявні умови праці і усвідомлював можливість заподіяння шкоди його здоров`ю. Актом розслідування нещасного випадку, що стався 18.06.1993 року, встановлено, що позивач не оцінила ймовірних наслідків щодо можливості у подальшому ушкодження свого життя і здоров`я. Вважає, що моральна шкода у зазначеній позивачем сумі не доведена та є необґрунтованою. Позивач частково втратив працездатність, при цьому здатність до самообслуговування він не втратив, не потребує стороннього догляду чи допомоги, тому той факт, що позивач не подбав про власну безпеку та здоров`я, на думку представника відповідача, виключає правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.07.1980 року по 12.05.1981 рік працювала на шахті «Ювілейна» машиністом крана 5 розряду, з 12.05.1981 року по 06.08.1981 рік переведена по шахті «Ювілейна» підземним учнем перекидачем 1 розряду; з 06.08.1981 року по 15.01.1984 рік переведена по шахті «Ювілейна» підземним перекидачем 3 розряду; 15.01.1984 року по 01.11.1993 рік переведена в апарат РУ ОТК підземним лаборантом радіометристом 3 розряду, з 01.11.1993 року по 20.08.2002 рік переведена в службу технічного контролю шахт Рудоуправління з повним робочим днем в підземних умовах лаборантом радіометристом 3 розряду. 20.08.2002 року звільнена з підприємства за ст. 38 КЗпП у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.5-7).

Відповідно до Акту № 20 про нещасний випадок на виробництві, форми Н-1, що стався 18 червня 1993 року о 06-15 годин на Рудоуправлінні ХХ Партз`їзду, складеного 19 червня 1993 року, встановлено, що 18 червня 1993 року по наряду заступника начальника дільниці ОСОБА_2 , в.о. гірничого майстра в зміні оператори пульта управління ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виконували розгрузку вагонів ВГ-4 з рудою за допомогою перекидача ОКЕ-4 на горизонті 860 м.о 6-15, коли на перекидачі були відсутні состави з рудою, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вирішили прибрати руду, яка просипалась, для чого опустились в котлован перекидача. В цей час під`їхав состав з рудою під керуванням машиніста електровоза ОСОБА_4 , ОСОБА_3 піднялась з котловану та почала виконувати розгрузку состава, а ОСОБА_1 продовжила прибирати опершись на привод перекидача лівою рукою. При русі барабана перекидача ліва рука ОСОБА_1 була зажата між роликами і барабаном і при цьому травмована.

Відповідно до п. 15.1 Акту № 20 Форми Н-1 причинами нещасного випадку є:

1) Прибирання просипу руди в котловані при працюючому перекидачі в порушення інструкції.

2) Незадовільна технологічна дисципліна робочих та ІТП дільниці підземно дробильного комплексу ( а.с.8-9).

Згідно довідки ВТЕК від 01.10.1993 року ОСОБА_1 було встановлено 25 % (первинно) втрати професійної працездатності через отримане трудове каліцтво безстроково. ( а.с.10).

Отже, судом встановлено, що 18 червня 1993 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково, тобто право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло починаючи з 18.06.1993 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

14 жовтня 1992 року був прийнятий Закон України «Про охорону праці», який набрав законної сили 24 листопада 1992 року, яким вперше було передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві. Згідно ст.12 зазначеного Закону (у редакції станом на 14 жовтня 1992 року, яка діяла до 21 листопада 2002 року) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно статті 6 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом компенсації моральної шкоди.

За частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Нещасний випадок на виробництві, який став підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, стався 18.06.1993 року, тобто мав місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати , чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року справа № 210/2271/19.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з ушкодженням здоров`я в результаті нещасного випадку на виробництві не відшкодовується ні на підставі інших нормативних актів, які були чинні станом на 18.06.1993 року, в тому числі Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, які введено в дію з 01.07.1993 року, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків.

Аналізуючи наведені норми законодавства та встановлені по справі обставини, відповідно до яких з ОСОБА_1 стався нещасний випадок на виробництві 18 червня 1993 року, під час виконання нею своїх трудових обов`язків, причинами якого, є: 1) Прибирання просипу руди в котловані при працюючому перекидачі в порушення інструкції. 2) Незадовільна технологічна дисципліна робочих та ІТП дільниці підземно дробильного комплексу. В наслідок зазначеного нещасного випадку на виробництві ОСОБА_1 було ампутовано 4-5 пальці лівої кісті, та відповідно встановлено 25 % (первинно) втрати професійної працездатності через отримане трудове каліцтво безстроково.

Отже, суд вважає доведеним, що позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки він відчуває фізичний біль, отримав ушкодження яке є непоправним, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, а відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Враховуючи, що відповідно до ст.440-1 ЦК Української РСР розмір моральної (немайнової) шкоди визначається судом, але він має бути не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати; відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6700 гривень, тобто, розмір моральної шкоди не може бути меншим 33500 грн. (6700 грн. х 5).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені по справі обставини, що травмування сталося ще в червні 1993 року, в тому числі, за необережності самого потерпілого, глибину фізичних та душевних страждань, зокрема втрати працездатності, яка становить 25%, глибину, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, а також дотримуючись засад розумності і справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 60 000 грн., яка не підлягає оподаткуванню, враховуючи вимоги чинного законодавства та той факт, що моральну шкоду завдано подією, яка мала місце 18.06.1993 року.

При цьому заперечення відповідача, наведені у відзиві, суд до уваги не приймає, оскільки вони не стосуються предмета спору, оскільки заявлена позивачем моральна шкода, завдана в наслідок трудового каліцтва він нещасного випадку на виробництві, а не професійного захворювання; посилання відповідача на ту обставину, що трудове каліцтво отримано, в тому числі, в наслідок безвідповідальної поведінки самого позивача, в даному випадку, не виключає відповідальність відповідача, та було враховано судом при визначені суми грошового відшкодування.

За таких підстав позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави також судовий збір.

Керуючись ст.4-5,13,19,76-81,89, 133-141, 258-259,263,265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодженням здоров`я - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва 60 000 (шістдесят тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» в дохід держави судовій збір в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Суха Балка» , адреса: м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, 5.

Повний текст рішення суду складено та підписано 15 березня 2024 року.

Суддя: Ю. В. Ведяшкіна