Справа № 478/209/24 Провадження № 2/478/130/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року. смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого судді Іщенко Х.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Григоренко Н.О..,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Соляник І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з вказаним позовом до Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області, з урахуванням уточненої позовної заяви позовні вимоги були змінені та позовні вимоги були пред`явлені до спадкоємиці майна - ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок с господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю посилаючись на те, що вона з 2002 року разом із сім`єю відкрито та безперервно володіють та користуються житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру (гуртожиток) вони отримали коли чоловік отримав роботу в ДУ «Казанківська ВК (№ 93)». При цьому документи, які стали підставою для вселення, не збереглися. За даними Казанківського БТІ наявний запис про реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа по смерти ОСОБА_3 не заводилась, спадщина ніким не прийнята. Враховуючи, що починаючи з 2002 року, тобто більше ніж 20 років ОСОБА_4 безперервно, добросовісно та відкрито володіє вказаним житловим будинком, проводидла в ньому ремонти, сплачувала комунальні послуги, займалась його доглядом та утриманням. Вважає що є добросовісними набувачами нерухомого майна, інші особи не претендують на нього та посилаючись на положення ст. 328, ч. 1 ст. 344 ЦК України, просива визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказану квартиру.

В судове засідання сторони не з`явились.

Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явився, надавла до суду письмову заяву, відповідно до якої просила справу слухати за її відсутності. Повідомила суду, що викладені позивачем обставини, наведені у позовній заяві повністю відповідають фактичним обставинам справи. Зазначила, що вона є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_3 . Спадщину вона не прийняла (не успадковувала), заяви нотаріусу про видачу свідоцтва про права власності не подавала, спадкова справа не заводилась. Заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі, та не заперечує протии зхадоволення задоволені заявлених позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданного Органом приватизації Казанківської селищної ради 15.04.1998 року, квартира (будинок) по АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 .

За даними КП Казанківське бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного свідоцтва 04.07.1998 року ОСОБА_3 за реєстровим номером 23 було видане реєстраційне посвідчення про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Вказане підтверджеється Довідкою, виданною виконкомом Казанківської селищної ради Баштанського (колишнього Казанківського) району Миколаївської області за вих/№ 13/020-3 від 12.02.2024 року, з якої вбачається, що за даними паперових носіїв інформації в бюро наявний запис про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3 .

Згідно копії паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , виданного 30.04.1996 року виданного міським відділом Білоцерковського МУГУ України в Київській області ОСОБА_3 булла знята з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_3 30.08.2002 року та 20.11.2002 року булла зареєстрована за місцем проживання по АДРЕСА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Біла Церква Київської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23.04.2014 року виданного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Відповідний актовий запис за № 660.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 є рідної донькою померлої ОСОБА_3 .

Згідно дослідженої заяви відповідача ОСОБА_2 наданої на адресу суду встановлено, що вона є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_3 . Спадщину вона не прийняла, заяви нотаріусу про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не подавала, спадкова справа не заводилась.

Згідно комісійного Акту, складеного комісією під головуванням старости Новоданилівського СО Казанківської селищної ради 12.02.2024 року, встановлено факт безперервного та фактичного проживання позивача ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 (колишній гуртожиток), з 2002 року. За час проживання житловий будинок утримувався у належному стані, робились поточні ремонту, сплачувались комунальні платежі.

Встановлені обставини підтверджено та засвідчено підписами свідків (сусідами) позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Вказані обставини також підтверджено матеріалами справи, зокрема відкриття на її ім`я та членів її родини (чоловіка) особових рахунків на користування комунальними послугами, спалата комунальних послуг з утримання житлового будинку та сплата земельного податку.

Згідно данних Технічного паспорту на житловий будинок, вказаний житловий будинок було збудовано та введено в експлуатацію у 1998 році.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з її власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги до його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу спливу позовної давності.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

При вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Аналізуючи письмові докази по справі, судом встановлено, що ОСОБА_1 відкрито та добросовісно володіють нерухомим майном, а саме - спірним житловим будинком, поводячись з нею як власник, починаючи з 2002 року, тобто більше 20 років.

Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною квартирою, власник якої відсутній.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто обєкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника /відмова від прийнятті спадщини/ або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є обєктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобовязаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

За наведених обставин суд вважає, що позивачка добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 поводячись як власник, починаючи з 2002 року, тобто більше двадцяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст. 344 ЦК України.

Зважаючи на доведеність факту добросовісності, відкритості та безперервності володіння позивачкою протягом 20 років нерухомим майном, відсутність попереднього власника або його правонаступника (спадкоємця), суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги про визнання за ними права власності на це майно за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 5, 76, 258, 264, 265, 295 - 300 ЦПК, ст. 344 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складання безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 22.04.2024 року.

Суддя: Іщенко Х.В.