Справа № 452/2040/22 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/2900/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Псярук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 квітня 2021 року, ОСОБА_3 звернулася до Самбірського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області із заявою, в якій стверджувала, що вона неврівноважена та хвора людина, яку необхідно направити для проходження медичної експертизи. Крім того, в заявах вказано, що вона відбувала умовне покарання за крадіжки і надалі продовжує вчиняти кримінальні правопорушення, незважаючи на те, що вона не притягалася до кримінальної відповідальності, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Стверджує, що 11 листопада 2021 року, ОСОБА_3 , зверталася із заявою до Міністра внутрішніх справ, в якій вказала, що вона веде аморальний спосіб життя, щоранку та щовечора у них з чоловіком виникають сварки, які переростають в бійки, крім того зазначила про її психічний стан та нібито наявність судимості, а також про зловживання посадовими повноваженнями її сином та невісткою. Зазначає, що розповсюджена відповідачкою інформація є неправдивою та недостовірною, а поширення неправдивої інформації створює негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих та свідчить про принизливе ставлення відповідачки до неї. Наголошує, що поширена інформація щодо неї має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних норм поведінки, правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики та моралі, та не є оціночним судженням, а відповідачкою не доведено її достовірність. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідачки понесла моральні страждання, які полягали в тому, що вона не могла спокійно спати вночі, нервувала, відчувала тривогу та занепокоєння, неодноразово змушена давати пояснення працівникам поліції з приводу неправдивих заяв відповідачки. Крім того, її, як матір, занепокоїли неправдиві твердження та наклепи на її дітей, внаслідок чого у неї погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим вона змушена звертатися до лікарів за медичною допомогою, проходити медичні обстеження та лікування. Вважає, що розумним та справедливим відшкодуванням її душевних страждань буде стягнення з відповідачки на її користь 50 000 грн.

З наведених підстав просить:

-визнати недостовірною і такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності та честі наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_3 : «начебто ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ведуть аоральний спосіб життя, а саме, кожного ранку та вечора у них свакри, які здебільшого переростають у бійки, нібито ОСОБА_1 обкрадала ОСОБА_3 і що у ОСОБА_1 є судимість терміном 2 роки за крадіжку та продовжує цим займатися…Що ОСОБА_1 є психічно неврівноважена та хвора, яку слід направити на медичну експертизу… ОСОБА_5 користуючись своїми посадовими повноваженнями не давав справедливо вести справу…»;

-зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом вибачення в її присутності;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2023 рокувідмовлено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що висловлювання відповідачки про наявність судимості, психічного захворювання, ведення аморального способу життя є негативною інформацією і фактичними твердженнями, які містять посилання на обставини, як такі, що реально існували, однак, правдивість такої інформації спростована і ніким не оспорюється, тому ці твердження не можуть бути оціночними судженнями. Зазначає, що пояснення відповідачки про те, що висловлювання нею вжито зі слів інших осіб є надуманими та такими, що надані з метою уникнення відповідальності, оскільки в обох написаних нею заявах відсутнє формулювання, що їй стало відомо про вказані у них факти від іншої особи. Вважає, що самим фактом звернення до правоохоронних органів недостовірна інформація поширювалася відповідачкою в поданих нею заявах, оскільки зі змістом заяв ознайомлювалися працівники поліції, керівництво поліції, а також працівники секретаріату у зв`язку з виконанням ними своїх посадових обов`язків. Вказує, що наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення що для звернення до вказаних органів не було жодних підстав, викликано не наміром виконати свій громадянський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне за собою відповідальність, передбачену законом, а відмова у задоволенні позовних вимог фактично позбавила ОСОБА_1 в законний спосіб захистити свою честь та гідність. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

04 березня 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через погіршення стану здоров`я, однак жодних доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

З огляду на те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, а доказів на підтвердження обставин, на які покликається представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , як на підставу для відкладення розгляду справи, він суду не надав, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін.

Крім того, 04 березня 2024 року Львівським апеляційним судом отримано клопотання ОСОБА_3 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Частиною 2 статті 212 ЦПК України передбачено, що учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Однак, всупереч вимогам частини 2 ст. 212 ЦПК України ОСОБА_3 подала клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду тільки 04 березня 2023 року в день судового засідання, тобто з пропуском встановленого законом строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду слід відмовити.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 14 березня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 04 березня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 14 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звернення до правоохоронних органів не може розглядатися як дії, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки такі звернення здійснені в рамках закону та спрямовані на захист та відновлення порушених прав заявника, а доказів на порушення її права на повагу до її гідності, честі інформацією, викладеною цих у зверненнях, позивачем не надано, що є підставою для відмови у задоволенні позову, в тому числі і вимоги про стягнення моральної шкоди, яка є похідною від вимоги про захист честі та гідності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 201 ЦК України передбачає, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації . Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських інших обов`язків.

Згідно зі ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожному гарантується судовий захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема фізична особа, в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з роз`ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Самбірського РВП ГУНП Л/о із заявою, в якій просила прийняти міри щодо ОСОБА_1 та надати захист її родині, оскільки, як зазначає заявник, ОСОБА_1 розповсюджує негативні відомості про її сім`ю, нецензурно висловлюється на адресу її сім`ї та родичів, які приходять в гості, а також погрожує її дітям та звертається з безпідставними заявами в поліцію. Крім того, зазначила, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняла крадіжки на грядках, на яких вона висаджувала клумби з квітами, дерево бузку, кущі чорної смородини, вказавши, що ця особа уже відбувала покарання за крадіжки. Стверджує, що зверталася до чоловіка, сина та невістки ОСОБА_1 з проханням вплинути на її поведінку, однак її чоловік відповів, що не має на неї ніякого впливу, оскільки вона психічно хвора. Також повідомила, що подружжя ОСОБА_7 влаштовують між собою бійки на подвір`ї та сходовій частині коридору, що негативно впливає на емоційному стані її дітей.

Заява ОСОБА_3 внесена до інформаційно-телекомунікаціної системи Інформаціний портал Національної поліції, а за результами її перевірки з ОСОБА_1 проведено роз`яснювально-профілактичну бесіду виховного характеру, спрямовану на неприпустимість ведення з її сторони по відношенню до заявника та членів її сім`ї будь-якої неправомірної поведінки в подальшому та рекомендовано для врегулювання спірної ситуації звертатися в суд в порядку цивільного позову.

11 листопада 2021 року ОСОБА_3 звернулася із заявою до Міністра внутрішніх справ України, в якій просила надати допомогу у вирішенні побутових проблем з сусідами, які починаючи з моменту придбання квартири у 2008 році перешкоджають їм спокійно жити, в тому числі і шляхом створення судових конфліктів, а їхній син ОСОБА_5 , працюючи прокурором, користуючись своїми службовими повноваженнями не давав справедливо розглядати справи на місцевому рівні та чинив тиск на компетентні органи, які розглядати її звернення. Крім того, зазначила, що ОСОБА_8 неодноразово їх обкрадала та продовжує цим займатися, незважаючи на її судимість терміном 2 роки за крадіжку.

За заявою ОСОБА_3 Самбірським РВП ГУНП у Львівській області проведено повну та всебічну перевірку, за результатами якої встановлено, що між нею та сусідами виникли відносини, які мають цивільно-правовий характер.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

У разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з метою перевірки компетентними органами незаконних, на її думку, дій ОСОБА_1 звернулася із заявою до правоохоронних органів.

Таким чином, ОСОБА_3 реалізувала своє право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України, що не можна вважати поширенням недостовірної інформації.

Звернення до правоохоронних органів не може розглядатися як дії, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 638/9228/18.

Обставини, на які посилається позивач, не можуть вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин, що може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що зазначена відповідачем в зверненнях до правоохоронних органів інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який надавши оцінку доказам у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 14.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк