Справа №295/1901/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючої судді Стрілецької О.В.

за участі секретаря судового засідання Савченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна частини квартири АДРЕСА_1 , який був накладений державним виконавцем Богунського ВДВС Житомирського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 7553226, від 11.07.2008.

В обґрунтування позову вказав, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

В рамках виконавчого провадження згідно з постановою серії АА586415 від 07.07.2008, державним виконавцем Козаковим В.В. накладений арешт на належну йому частину квартири.

На звернення позивача до Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі з приводу надання інформації по вказаному виконавчому провадженні та про скасування арешту, він отримав відмову, яка мотивована тим, що підстави для скасування арешту з майна державним виконавцем відсуті, роз`яснено, що на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, позивач повідомлений, що на виконанні у виконавчій службі не перебуває жодного виконавчого документа, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд скасувати арешт з належного йому на праві власності майна, зважаючи на те, що всупереч положенням ст.ст. 317, 319 ЦК України відповідний арешт нерухомого майна перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права власника, як на правову підставу позову посилається на ст. 391 ЦК України.

ІІ. Процедура та позиції сторін

Ухвалою суду 07.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 06.03.2024.

В підготовче судове засідання 06.03.2024 учасники судового провадження не з`явились, відповідач відзив на позов не подавав, інші заяви по суті справи не надходили, позивач просив проводить розгляд справи за його відсутності на підставі наявних в справі доказів, ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 23 квітня 2024.

В судове засідання 23.04.2024 позивач не з`явився, засобами електронного зв`язку направив заяву про розгляд справи без його участі за наявними в справі матеріалами (а.с.25-26).

Уповноважений представник Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі в судові засідання 06.03.2024 та 23.04.2024 не з`являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не направив.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.05.1999 квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (а.с.11).

До позовної заяви долучена фотокопія частини документу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зі змісту якої вбачається, що 11.07.2008 внесено запис про арешт всього майна ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , із забороною відчуження на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №58641, виданої 07.07.2008 Богунським ВДВС Житомирського МУЮ, державний виконавець Казаков В.В. (а.с. 7).

Зі змісту відповіді Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі за вих. №105825 від 15.09.2023, яка надана на звернення ОСОБА_1 , вбачається, що останній повідомлений, що відповідно до даних, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, відомості щодо виконавчого провадження, в рамках якого винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 586415 від 07.07.2008, станом на 15.09.2023 у відділі відсутні, також станом на дану дату на виконанні у відділі не перебувають будь-які виконавчі провадження, боржником в яких є ОСОБА_1 . Роз`яснено положення ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", зазначено, що в поданій заяві відсутні обставини для звільнення майна з-під арешту державним виконавцем, рекомендовано звернутись до суду з позовом про зняття арешту з майна боржника (а.с. 8-10).

ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, мотиви та оцінка суду

За правилами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами п.5 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року (чинного на момент накладення арешту на майно позивача в даній справі) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (чинного на момент вирішення питання про звільнення майна з-під арешту), згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права; суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого виду судочинства (пункт 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц).

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про звільнення майна з-під арешту.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на порушення його права приватної власності на майно.

Разом з тим, позивач зазначає і судом встановлено, що обтяження на майно накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір про право на майно, на яке накладено арешт, не встановлено, що права позивача на майно оспорюються відповідачем, тобто вирішення питання про скасування арешту з майна не пов`язано зі спором про право на це майно.

Суд вважає, що посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт.

Проаналізувавши в системному взаємозв`язку між собою норми Закону України "Про виконавче провадження", можна дійти висновку, що вирішення питання про зняття арешту з майна, який накладений в межах виконавчого провадження, яке ініціюється боржником у виконавчому провадженні, можливе лише державним виконавцем.

Закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження, - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 554/7908/17-ц.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесіє позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Звертаючись з позовом позивач вказує відповідачем Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі.

У абзаці 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі№ 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц.

За правилами ст. 51 ЦПК України заміна відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача можлива лише за клопотанням позивача, суд з власної ініціативи немає повноважень для визначення відповідачів, що є виключним правом позивача.

Суд, виключно за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У разі, якщо вимоги заявлені до неналежного відповідача, суд відмовляє в задоволенні позову.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 509/4966/17.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Разом із тим, у цій справі суд був позбавлений можливості роз`яснити позивачу його право на заміну відповідача на належного, або ж залучення співвідповідача, оскільки позивач в судові засідання не з`являється, ініціював розгляд справи за його відсутності на підставі поданих матеріалів.

Зі змісту документів, які долучені до справи, судом не встановлено, хто є стягувачем у виконавчому провадженні, в якому був накладений арешт на майно позивача, тобто не встановлено, в чиїх інтересах накладений арешт, а відтак не встановлено, чи задоволена вимога стягувача, для забезпечення виконання якої був накладений відповідний арешт. В ході розгляду справи від позивача не надходили будь-які клопотання для з`ясування даної обставини, а суд не наділений самостійними повноваженнями для здійснення таких процесуальних дій.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет і підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Цей принцип у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на початок, перебіг, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги встановлені обставини, суд констатує, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав, судом не встановлено порушення прав позивача зазначеним ним відповідачем, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, а відтак доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

V. Розподіл судових витрат

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 76-84, 141, 263-268, 354 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місцезнаходження: м. Житомир, майдан Корольова, 3/14, .

Суддя О.В. Стрілецька