справа № 758/4824/23 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами управління освіти Ізюмської міської ради поданою представником - адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління освіти Ізюмської міської ради, про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до управління освіти Ізюмської міської ради (надалі за текстом - відповідач), про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просила суд:

визнати незаконним та скасувати наказ начальника управління освіти Ізюмської міської ради Безкоровайного Олексія Вікторовича від 01 квітня 2023 року №2-к/тр ВС «Про призупинення трудового договору» в частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з директором Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради ОСОБА_1 ;

визнати незаконним та скасувати наказ начальника управління освіти Ізюмської міської ради Безкоровайного Олексія Вікторовича від 03 квітня 2023 року №72-к/тр ВС про припинення трудового договору стосовно директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради;

стягнути з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2022 року по 02 лютого 2023 року у розмірі 51 771, 46 грн;

стягнути з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2023 року по 02 травня 2023 року у розмірі 9 027,12 грн.

В обґрунтування свого позову зазначила, що 27 червня 2019 року між сторонами було укладено контракт, на підставі якого позивач зайняла посаду директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

Наказом керівника відповідача від 01 квітня 2022 року №2-к/тр ВС дію контракту від 27 червня 2019 року, на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинено на час дії воєнного стану. Про існування цього наказу позивач дізналася 06 жовтня 2022 року зі слів керівника відповідача, сам наказ так і не був доведений до її відома і не надавався їй для ознайомлення.

З 01 жовтня 2022 року Ізюмський ліцей №12 Ізюмської міської ради відновив свою діяльність, заняття з учнями ліцею провадилися в онлайн-режимі, а отже відповідач був зобов`язаний відновити дію контракту від 27 вересня 2022 року та надати позивачу можливість працювати на посаді директора ліцею.

22 листопада 2022 року позивач подала відповідачу заяву про можливість виконувати обов`язки директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

19 грудня 2022 року позивач отримала від керівника відповідача лист від 19 грудня 2022 року №205 ВС, в якому їй було повідомлено про продовження строку дії воєнного стану в Україні з 21 листопада 2022 року на 90 діб, при цьому керівник відповідача не повідомив про можливість або неможливість з 22 листопада 2022 року відновити дію та умови контракту від 27 червня 2019 року, фактично позбавивши права на працю та на отримання заробітної плати.

03 лютого 2023 року позивач отримала у застосунку «Viber» повідомлення від керівника відповідача від 03 лютого 2023 року №98ВС, про те, що розпорядженням начальника Ізюмської міської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області від 17 січня 2023 року №037-ВС припинено шляхом ліквідації юридичну особу Ізюмський ліцей №12 Ізюмської міської ради, а також про дострокове розірвання контракту від 27 червня 2019 року на підставі п.6.2. розділу 6 контракту, та подальше її звільнення з посади директора ліцею.

Позивач вважає накази відповідача незаконними та такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з порушенням приписів ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.42 КЗпП України.

18 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначає наступне. Керівництву управління від працівників відомо, що в період окупації російською федерацією м. Ізюм, яка тривала з 01 квітня 2022 року до 11 вересня 2022 року, позивач перебувала на тимчасово окупованій території у місті Ізюм, Харківська область, у вказаний період позивач на зв`язок не виходила, про своє місцезнаходження відповідача, як роботодавця, не повідомляла. Враховуючи обставини, відповідач не знав та не міг знати чи жива позивач, чи не заволоділи її платіжними картками, на які здійснювалась оплата праці, інші особи, чи не пішла позивач на співпрацю з окупаційною владою. З цих підстав керівник відповідача видав наказ про призупинення дії трудового договору з позивачем, а виконуючим обов`язки директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради було призначено заступника директора Веприцьку С.С. , яка на той час і до закінчення окупації м. Ізюм знаходилася на підконтрольній Україні території і повноцінно виконувала функції директора ліцею з моменту початку дистанційного навчання і до його ліквідації. Посилається на неможливість відповідача надати позивачу роботу в контексті призупинення трудового договору, оскільки відповідач не міг забезпечувати виробничі, організаційні, технічні можливості, а засоби виробництва були знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин було неможливим, а переведення позивача, як працівника, на іншу роботу або залучення її до роботи за дистанційною формою організації праці було неможливим. Зазначає, що позивач не зверталася до відповідача з приводу можливості виконання нею обов`язків директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради і що фактично відповідачу про місце перебування позивача стало відомо 22 листопада 2022 року. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України.

04 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що разом зі своїм чоловіком весь час з початку окупації російською федерацією м. Ізюм та до моменту звільнення залишалась на окупованій території, під час окупації позивач ніяких посад, запропонованих окупантами, не очолювала, ніяких коштів, винагород, грошової допомоги від російських окупантів не отримувала, у зібраннях, конференціях, курсах підвищення кваліфікації, які проводилися окупантами та їх представниками, участі не приймала, до 02 березня 2022 року щодня їздила на роботу. 02 березня 2022 року позивач запитала у керівника Відповідача, чи виходити їй на роботу, на що відповіді не отримала. Після звільнення (деокупації) м. Ізюм позивач була затримана правоохоронними органами. Пройшла тижневі фільтраційні заходи. Будь-які докази причетності позивача до співпраці з окупантами відсутні. Зазначила, що Ізюмський ліцей №12 Ізюмської міської ради відновив діяльність в он-лайн режимі (дистанційне навчання) з 01 жовтня 2022 року і працював до моменту його ліквідації, а тому, вона мала можливість приступити до виконання обов`язків директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради ще з 07 жовтня 2022 року. Оскільки керівником відповідача було призначено виконуючого обов`язки директора ліцею, то відповідач не був позбавлений можливості забезпечити її роботою, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для призупинення дії трудового договору з нею.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ начальника управління освіти Ізюмської міської ради Безкоровайного Олексія Вікторовича від 01 квітня 2023 року №2-к/тр ВС «Про призупинення трудового договору» в частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з директором Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ начальника управління освіти Ізюмської міської ради Безкоровайного Олексія Вікторовича від 03 квітня 2023 року №72-к/тр ВС про припинення трудового договору стосовно директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради ОСОБА_1 . Стягнуто з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2022 року по 02 лютого 2023 року у розмірі 51 771,46 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2023 року по 02 травня 2023 року у розмірі 9 027,12 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала до Подільського районного суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року заяву позивача задоволено. Стягнуто з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник управління освіти Ізюмської міської ради - адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, 02 квітня 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник посилається на те, що суд першої інстанції застосував положення ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка набула чинності з 19 липня 2023 року, відповідно до якої для призупинення дії трудового договору необхідна наявність двох умов: у роботодавця відсутня можливість надавати роботу, а у працівника відсутня можливість виконувати роботу.

Вважає, що ОСОБА_1 до позовної заяви не надано жодного доказу на підтвердження того, що станом на 01 квітня 2022 року, так і до 03 лютого 2023 року включно, вона могла виконувати посадові обов`язки директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, перебуваючи безпосередньо в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , або ж дистанційно. Позивачем навпаки визнано, що: в період з 01 квітня 2022 року по 11 вересня 2022 року м. Ізюм Харківської області знаходилося під окупацією російських військових; під час російської окупації приміщення Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради було зайняте російськими військовими, а в подальшому ними ж і зруйноване; в період з 01 квітня 2022 року по 11 вересня 2022 року ОСОБА_1 знаходилася в окупованому м. Ізюмі Харківської області, і що вона на зв`язок з відповідачем не виходила, про своє місцезнаходження свого роботодавця ніяким чином не повідомляла; ОСОБА_1 не виражала свого бажання приступити до виконання своїх обов`язків як директора Ізюмського ліцею № 12 Ізюмської міської ради в період з 01 квітня 2022 року до 22 листопада 2022 року.

Також, позивач не надала жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу того, що станом на 01 квітня 2022 року, так і до 03 лютого 2023 року включно, Управління освіти Ізюмської міської ради мало об`єктивну можливість надати позивачу роботу в приміщенні Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, який фактично розташовувався за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, управління освіти Ізюмської міської ради в період з 01 квітня 2022 року по 11 вересня 2022 року не мало об`єктивної можливості забезпечити умови праці, трудові гарантії, постановку задач щодо дистанційного учбового процесу, у випадку продовження роботи Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради у штатному режимі, так як відповідач наражав би позивача, інших педагогів і працівників на небезпеку. Повноцінне та ефективне виконання ОСОБА_1 всіх її обов`язків, які передбачені зокрема п. 2.1 та п. 2.2 «Контрактом з керівником закладу загальної середньої освіти Ізюмської міської ради» від 27 червня 2019 року, навіть у потенційному дистанційному режимі було неможливим, так як потребувало її безпосереднього знаходження в будівлі Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, яка була захоплена окупаційними військами.

Звернув увагу, що оскаржуючи в судовому порядку наказ начальника Управління освіти Ізюмської міської ради Олексія Безкоровайного №2-к/тр ВС «Про призупинення дії трудового договору» від 01 квітня 2022 року в повній мірі, а не лише в частині призупинення з нею «Контракту з керівником закладу загальної середньої освіти Ізюмської міської ради» від 27 червня 2019 року, позивач вийшла за межі наданих їй процесуальних прав.

Також, станом на 22 та 23 листопада 2022 року були відсутні законні підстави для поновлення дії «Контракту з керівником закладу загальної середньої освіти Ізюмської міської ради» від 27 червня 2019 року, оскільки на той час режим військового стану в Україні не припинено. З 25 лютого 2022 року і до 24 жовтня 2022 року працівники Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, які знаходилися на підконтрольній Україні території, були на простої на підставі Розпорядження Ізюмського міського голови «Про встановлення простою, запровадження дистанційної роботи та оплату праці в умовах воєнного часу; у період з 24 жовтня 2022 року до 30 жовтня 2022 року учні Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради знаходилися на канікулах. Дистанційне навчання в даному учбовому закладі проводилося з 31 жовтня 2022 року до 31 січня 2023 року, яке організовувалося і координувалося особисто вчителями, які поступово виводилися з простою наказами в.о. директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради Веприцької С.С. починаючи з 24 жовтня 2022 року. Після 27 листопада 2022 року і до 03 лютого 2023 року позивач знову своє бажання поновити її трудовий договір не виявила.

Вважає, що ОСОБА_1 не дотримано вимог ст. ст. ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП і пропущено строк оскарження відмови начальника Управління освіти Ізюмської міської ради Олексія Безкоровайного вих. №205 ВС від 19 грудня 2022 року щодо поновлення «Контракту з керівником закладу загальної середньої освіти Ізюмської міської ради» від 27 червня 2019 року, а з обґрунтованим клопотанням про поновлення пропущеного строку оскарження до суду не зверталася.

Окрім цього відповідно до положень ч. 4 ст. 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції від 01 липня 2022 року, яка була чинна в період з 22 листопада 2022 року до 03 лютого 2023 року), відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Тому вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її корить середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в період з 22 листопада 2022 року до 02 лютого 2023 року в розмірі 51771,46 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

У зв`язку зі скороченням всього штату Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради відповідно до положень ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України відповідач не зобов`язаний був пропонувати Позивачу іншу посаду в Ізюмському ліцеї № 12 Ізюмської міської ради, зокрема ту, яка б відповідала б її кваліфікації, або ж посаду директора в іншому підпорядкованому йому навчальному закладі. Запропонувати ОСОБА_1 увійти до членів ліквідаційної комісії начальник Управління освіти Ізюмської міської ради теж не мав права, так як рішення щодо визначення та призначення голови та членів такої комісії приймав виключно голова Ізюмської міської військової адміністрації Ізюмського району Харківської області. Окрім цього в даному випадку через неможливість забезпечення позивача роботою, визначеною її трудовим договором, у зв`язку із істотним пошкодженням будівлі Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради та через різке скорочення контингенту здобувачів освіти закладів загальної середньої освіти внаслідок бойових дій, відповідач не зобов`язаний був виконувати вимоги ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, а отже й дотримуватися вимог ст. 42 КЗпП України.

Наведені обставини суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції, представник управління освіти Ізюмської міської ради - адвокат Мироненко Станіслав Станіславович, 02 квітня 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила змінити додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року та відмовити у задоволенні заяви позивача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскільки рішення суду від 12 грудня 2023 року є незаконним і підлягає скасуванню, додаткове рішення також має бути скасовано.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року поновлено управлінню освіти Ізюмської міської ради строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційні провадження у справі за апеляційними скаргами управління освіти Ізюмської міської ради поданими представником - адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління освіти Ізюмської міської ради, про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційні скарги.

17 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пилюченко Інна Георгіївна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційних скарг, вважаючи основне та додаткове рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

Свою позицію обґрунтувала доводами, викладеними позивачкою у заявах по суті справи, поданими до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта управління освіти Ізюмської міської ради - адвокат Мироненко Станіслав Станіславович вимоги апеляційних скарг підтримав та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пилюченко Інна Георгіївна заперечили проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача на рішення суду першої інстанції від 12 грудня 2023 року та апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції від 25 січня 2024 року підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 червня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт, на підставі якого позивач до 03 квітня 2023 року обіймала посаду Директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

Наказом роботодавця від 27 липня 2021 року за №42-к/тр продовжено дію контракту з ОСОБА_1 на попередніх умовах з 01 липня 2021 року по 30 червня 2025 року.

01 квітня 2022 року наказом керівника відповідача №2-к/тр ВС дію контракту від 27 червня 2019 року було призупинено на час дії воєнного стану на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом відповідача №08-ВС від 29 серпня 2022 встановлено, що освітній процес в закладах освіти Ізюмської міської ради Харківської області організовується з 01 вересня 2022 року з використанням технологій дистанційного навчання.

Згідно з наказом відповідача №09-ВС від 01 вересня 2022 року, з 01 вересня 2022 року призупиняється освітній процес та встановлюється початок простою не з вини Управління освіти Ізюмської міської ради у закладах дошкільної освіти, ліцеях та гімназіях Ізюмської міської ради. Пунктом 3 наказу №09-ВС від 01 вересня 2022 року встановлено ознайомити з цим наказом працівників через засоби дистанційного зв`язку.

Наказом №26-ВС від 10 жовтня 2022 року внесено зміни та доповнення до наказу №09-ВС від 01 вересня 2022 року. Пункт 1 викладено в такій редакції: «1. З 01 вересня 2022 року призупинити освітній процес: 1.1. у закладах дошкільної освіти Ізюмської міської ради; 1.2. У Кам`янській гімназії Ізюмської міської ради та Левківській гімназії Ізюмської міської ради. 1.3. у центрі дитячої та юнацької творчості Ізюмської міської ради». Також наказ №09-ВС від 01 вересня 2022 року доповнено, зокрема, пунктом 2 наступного змісту: «2. Організувати з 24 жовтня 2022 року освітній процес в закладах освіти Ізюмської міської ради з використанням технологій дистанційного навчання: 2.1. у Ізюмському ліцеї №2 Ізюмської міської ради, Ізюмському ліцеї №4 Ізюмської міської ради, Ізюмському ліцеї №5 Ізюмської міської ради, Ізюмському ліцеї №10 Ізюмської міської ради, Ізюмському ліцеї №11 Ізюмської міської ради, Ізюмському ліцеї №12 Ізюмської міської ради.». Пунктом 3 наказу №26-ВС від 10 жовтня 2022 року встановлено ознайомити з цим наказом працівників через засоби дистанційного зв`язку.

22 листопада 2022 року позивач подала відповідачу заяву, в якій повідомила про можливість виконувати обов`язки директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

19 грудня 2022 року позивач отримала від відповідача лист за №205 ВС, в якому їй було повідомлено про продовження строку дії воєнного стану в Україні з 21 листопада 2022 року на 90 діб, роз`яснено про можливість обмежень конституційних прав громадян в період дії воєнного стану.

Відповідно до наказу відповідача №04 ВС від 26 січня 2023 року, скорочено посади штатного розпису Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради згідно з додатком 1, в тому числі посада позивача, в новому штатному розписі передбачено посади для 2-х працівників членів ліквідаційної комісії.

03 лютого 2023 року позивач отримала на застосунок «Viber» повідомлення від 03 лютого 2023 року №98ВС про припинення шляхом ліквідації юридичної особи Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради та про дострокове розірвання контракту від 27 червня 2019 року, на підставі п.6.2. розділу 6 контракту, та подальше звільнення позивача з посади директора ліцею, а також про те, що в новому тимчасовому штатному розписі не передбачена посада директора, яку раніше обіймала позивач.

30 березня 2023 року позивач отримала виплату грошових коштів у сумі 17 233,59 грн за останні два місяці перебування на посаді директора ліцею у період з 03 лютого 2023 року по 03 квітня 2023 року.

03 квітня 2023 року наказом керівника відповідача №72-к/тр ВС позивач була звільнена з посади директора Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що відповідач не був позбавлений можливості забезпечити позивача роботою, а відтак, не мав правових підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем. Крім того, відповідачем не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади при її звільненні, хоча відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачу, як працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які вона може виконувати, тобто ті посади, які були затверджені наказом №04 ВС від 26 січня 2023 року, а отже, відповідачем не було дотримано приписів КЗпП України, які регламентують дії відповідача під час ліквідації Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради.

Суд вважав, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказу від 01 квітня 2023 року №2-к/тр ВС та наказу від 03 квітня 2023 року №72-к/тр ВС, а тому також підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та в обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ч. 2 ст. 1 вказаного Закону на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22, від 08 травня 2024 року у справі №359/5261/22, від 22 травня 2024 року у справі №755/10764/22.

Тобто підставою для вжиття такого обмеження трудових прав як призупинення дії трудового договору є наявність одночасно двох факторів/обставин: 1) військова агресія проти України; 2) виключення можливості надання та виконання роботи. Перший фактор є об`єктивним, другий фактор свідчить, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи, тобто є оціночним та потребує доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Колегія суддів вважає загальновідомою та такою, що підтверджується Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року №309, ту обставину, що у період з 01 квітня по 08 вересня 2024 року м. Ізюм Харківської області перебував під тимчасовою окупацією військ рф.

Підпункт 2-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про освіту» визначає безпечне освітнє середовище як сукупність умов у закладі освіти, що унеможливлюють заподіяння учасникам освітнього процесу фізичної, майнової та/або моральної шкоди, зокрема внаслідок недотримання вимог санітарних, протипожежних та/або будівельних норм і правил, законодавства щодо кібербезпеки, захисту персональних даних, безпечності та якості харчових продуктів та/або надання неякісних послуг з харчування, шляхом фізичного та/або психологічного насильства, експлуатації, дискримінації за будь-якою ознакою, приниження честі, гідності, ділової репутації (зокрема шляхом булінгу (цькування), поширення неправдивих відомостей тощо), пропаганди та/або агітації, у тому числі з використанням кіберпростору, а також унеможливлюють вживання на території та в приміщеннях закладу освіти алкогольних напоїв, тютюнових виробів, наркотичних засобів, психотропних речовин.

Стаття 53 Закону України «Про освіту» окрім іншого передбачає право здобувача освіти на безпечні та нешкідливі умови навчання, утримання і праці, а стаття 54 цього закону - право педагогічного працівника на безпечні і нешкідливі умови праці.

У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, Закон України «Про освіту» доповнено статтею 57-1, яка визначає наступне.

Здобувачам освіти, працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується:

організація освітнього процесу в дистанційній формі або в будь-якій іншій формі, що є найбільш безпечною для його учасників;

збереження місця роботи, середнього заробітку, здійснення виплати стипендії та інших виплат, передбачених законом;

місце проживання (пансіон, гуртожиток тощо) та забезпечення харчуванням (у разі потреби).

Забезпечення державних гарантій, визначених частиною першою цієї статті, створення безпечного освітнього середовища, організацію здобуття освіти, освітнього процесу в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду) у межах своєї компетенції здійснюють:

органи виконавчої влади, органи військового командування, військові, військово-цивільні адміністрації та органи місцевого самоврядування, їх представники, посадові особи (керівники, голови, начальники), органи управління (структурні підрозділи) у сфері освіти;

заклади освіти, установи освіти, наукові установи, їх засновники;

громадські об`єднання, благодійні організації та фізичні особи, які здійснюють благодійну (волонтерську) діяльність.

Органи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, приймають у межах своєї компетенції рішення, обов`язкові до виконання на відповідній території, для реалізації державних гарантій, визначених частиною першою цієї статті, в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду).

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта щодо об`єктивної неможливості надати позивачу роботу в приміщенні Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, забезпечити належні умови праці, трудові гарантії, а головне безпеку позивачки при здійсненні нею трудової функції під час перебування на окупованій території, враховуючи, що сторонами не оспорюється факт захоплення приміщення ліцею ворожими військами.

Крім того, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що позивач до 22 листопада 2022 року бажання приступити до роботи не виявляла, а тому відсутні підстави вважати, що вона мала можливість належним чином виконувати покладені на неї обов`язки дистанційно. Більш того, колегія суддів критично сприймає можливість позивачки під час перебування на окупованій території, у періоди нестабільного електро- та інтернетзабезпечення, координувати та організовувати навчальний процес без шкоди як для підпорядкованих працівників, так і для учнів.

На підставі наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що за обставин цієї справи видання начальником Управління освіти Ізюмської міської ради Олексія Безкоровайного 01 квітня 2022 року наказу №2-к/тр ВС «Про призупинення дії трудового договору» було обумовлено неможливістю забезпечувати позивачці як належні умови праці, так і їх безпеку, а позивачки у свою чергу не мала можливості працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержуватися трудової дисципліни, в відповідності до укладеного між сторонами контракту. Доказів протилежного позивачкою не надано.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ від 01 квітня 2023 року №2-к/тр ВС «Про призупинення трудового договору» в частині призупинення з 01.04.2022 року дії трудового договору з директором Ізюмського ліцею № 12 Ізюмської міської ради ОСОБА_1 , є таким, що у повній мірі відповідає вимогам ст. 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не може бути скасованим та визнаним незаконним.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2022 року по 02 лютого 2023 року є похідними від вимог про скасування наказу від 01 квітня 2022 року №2-к/тр ВС, то вони також задоволенню не підлягають.

Щодо посилань апелянта на пропуск позивачкою визначеного ст. 233 КЗпП України строку на звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Пункт 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України визначає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 01 травня 2023 року, тобто в період дії карантину, а тому строки звернення до суду з позовом нею не пропущено.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17 зазначено, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

Вирішуючи трудові спори, Верховний Суд послідовно звертає увагу, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд вказав, що принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання колегії суддів, відповідач у даній справі обов`язок працевлаштувати працівника, який є менш захищеною стороною при звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не виконав, посади, які були затверджені наказом №04 ВС від 26 січня 2023 року не запропонував.

Отже, установивши, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва у зв`язку з припиненням шляхом ліквідації юридичної особи Ізюмського ліцею №12 Ізюмської міської ради, внаслідок якої посада позивача була скорочена, звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без дотримання норм частини другої статті 40 та статті 49-2 цього Кодексу, оскільки роботодавець не виконав обов`язок працевлаштувати позивача, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та наявності правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2023 року по 02 травня 2023 року у розмірі 9 027,12 грн у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2022 року по 02 лютого 2023 року, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а позивач звільнена від сплати судового збору, слід зменшити розмір стягнутого з управління освіти Ізюмської міської ради на користь держави судового збору за розгляд справи судом першої інстанції з 2 147,20 грн. до 1 233,00 грн.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі не оскаржувалося, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України не переглядалося.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

Суд першої інстанції встановив, що професійна правнича допомога у даній справі надавалась позивачу адвокатом Пилюченко Інною Георгіївною, статус адвоката якої підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №5329 від 28 вересня 2012 року, яке видане Київською міською КДКА на підставі рішення №29-78-29 від 28 вересня 2012 року.

12 грудня 2022 року між позивачем та адвокатом Пилюченко І.Г. було укладено Договір №12/12/22 про надання правничої (правової) допомоги.

Відповідно до п. 4.7. Договору, за результатами надання Адвокатом Клієнту правничої (правової) допомоги за цим Договором складається акт про надання правничої (правової) допомоги, що підписується Сторонами. В акті вказується обсяг наданої Адвокатом правничої (правової) допомоги, її вартість та/або фактичні витрати. Акт надсилається Клієнту поштовим або факсимільним зв`язком або на адресу електронної пошти Клієнта.

Згідно з пунктом 4.9. Договору, Клієнт сплачує Адвокату гонорар у день підписання цього Договору, а у випадку надання Адвокатом окремих етапів правничої (правової) допомоги, про що складаються відповідні акти, протягом 3 (трьох) календарних днів з дня підписання Сторонами Акту.

30 листопада 2023 року позивачем та адвокатом Пилюченко І.Г. було підписано Акт про надання правничої допомоги до Договору, того ж дня, позивачем було сплачено адвокату Пилюченко І.Г. гонорар у розмірі 5 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №4 від 30 листопада 2023 року.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вважав, що позивачем надано суду належні та достатні докази, які підтверджують понесення нею витрат на професійну правничу допомогу по даній справі у розмірі 5 000,00 гривень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак з урахуванням принципу пропорційного відшкодування понесених стороною у справі судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, враховує, що за результатами апеляційного перегляду справи фактично задоволено дві з чотирьох позовних вимог, а тому з управління освіти Ізюмської міської ради на користь ОСОБА_1 належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу до 2 500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління освіти Ізюмської міської ради, подану представником - адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року скасувати в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 листопада 2022 року по 02 лютого 2023 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року в частині позовних вимог щодо скасування наказу про припинення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2023 року по 02 травня 2023 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи.

Зменшити розмір стягнутого з управління освіти Ізюмської міської ради на користь держави судового збору за розгляд справи судом першої інстанції з 2 147,20 грн. до 1 233,00 грн.

Апеляційну скаргу управління освіти Ізюмської міської ради, подану представником - адвокатом Мироненком Станіславом Станіславовичем на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 2024 року - змінити, зменшивши суму стягнутих витрат на правничу допомогу з 5 000,00 грн. до 2 500 (двох тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова