КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4424/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у складі судді Козлова Р.Ю.,

за заявою ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулася у суд із заявою про визнання судового наказу, виданого Печерським районним судом м. Києва 07 березня 2023 року у справі № 757/36502/22-ц за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 , таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовано тим, що 07 березня 2023 року Печерським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дитини, сина - ОСОБА_2 , починаючи з 14 грудня 2022 року до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним наказом з ОСОБА_3 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 268 грн 40 коп.

В обґрунтування заяви послалась на те, що дитина проживає разом з боржником та знаходиться на її утриманні. Відтак, у стягувача були відсутні правові підстави для звернення до суду з заявою про стягнення аліментів, у зв`язку з чим судовий наказ, виданий Печерським районним судом м. Києва 07 березня 2023 року у справі № 757/36502/22-ц, не підлягає виконанню, як такий, що був виданий помилково і повністю відсутній обов`язок боржника сплачувати аліменти.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року заяву ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в також порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ні ОСОБА_1 , ні його представник не мали жодної можливості бути присутнім на засіданні через перебування на службі за межами Києва. Зазначає, що суд був повідомлений про причини відсутності в засіданні, проте дане клопотання жодним чином не відображено в ухвалі від 03 липня 2023 року.

Зазначає, що немає жодного законного обґрунтування, що ОСОБА_2 проживає саме з ОСОБА_3 . Місце проживання дитини з матір`ю не визначене. Наявність дозволу на знаходження у будь-якій країні не свідчить про проживання дитини разом із ОСОБА_3 . Факт проживання дитини з матір'ю є не встановленим, не доведеним і суперечливим.

Вказує, що також не доведено, що ОСОБА_3 якимось чином матеріально забезпечує дитину ОСОБА_2 . Судом не з`ясовано джерел доходів, не підтверджено самого факту забезпечення дитини.

Крім того, судом першої інстанції, при ухваленні рішення, жодним чином не були враховані інтереси дитини, не було враховано, що батьки мають рівні права та обов`язки, у тому числі по утриманню дитини, що аж ніяк не відповідає найкращим інтересам дитини.

Зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що боржником не надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження того, що вона належним чином виконує обов`язки, які встановлено ст. 180 Сімейного кодексу України, або її звільнено від обов`язку утримувати дитину. Таким чином скасування судового наказу від 07 березня 2023 року призводить до обмеження інтересів дитини.

Крім того, ОСОБА_3 не надала жодного належного підтвердження того, що ОСОБА_2 проживає з нею в Естонії.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки ухвала Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року є законною та обґрунтованою.

Вказує, що право на звернення до суду про стягнення аліментів на дитину має той із батьків, з яким проживає дитина. Оскільки, дитина проживає з нею, той ОСОБА_1 не мав права на звернення до суду з вимогами стягувати аліменти на дитину на його користь.

Зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України на підставі рішень про надання міжнародного захисту їй та дитині, як іноземцям з 07 квітня 2022 року проживає в Естонській Республіці.

Крім того, вказує, що ОСОБА_1 , постійно зловживає своїми процесуальними правами, шляхом надання неправдивих відомостей різним судовим інстанціям та правоохоронним органам, з однією метою - примусити ОСОБА_3 до спільного проживання з ним.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

Від адвоката Хрипченко Ю.Ю. в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Між тим, колегія суддів відмовляє в задоволенні заяви представника стягувача, оскільки раніше розгляд справи уже було відкладено за заявою ОСОБА_1 з подібних підстав.

При цьому справа перебуває в апеляційній інстанції з вересня 2023 року й для попередження затягування розгляду справи з урахуванням належного повідомлення ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за можливе слухати справу за його відсутності, відхиливши чергове клопотання про відкладення справи розглядом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що малолітній син сторін ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_3 , що підтверджується копією посвідки на проживання дитини в Республіці Естонія з 07 квітня 2022 року й протилежного батьком дитини не доведено.

Крім того суд звертає увагу, що ОСОБА_1 вже звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, яка судом була задоволена, однак ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 квітня 2021 року, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Установлено, що 07 березня 2023 року Печерським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 14 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Також вказаним наказом вирішено питання судових витрат (а.с. 31 т.1).

Відповідно до частини третьої ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною другою ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Саме такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Так ОСОБА_3 , заявляючи вимогу про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, посилалася на те, що дитина проживає разом з боржником та знаходиться на її утриманні й у стягувача були відсутні правові підстави для звернення до суду з заявою про стягнення аліментів, у зв`язку з чим судовий наказ, виданий Печерським районним судом м. Києва 07 березня 2023 року у справі № 757/36502/22-ц, не підлягає виконанню, як такий, що був виданий помилково, остільки у боржника повністю відсутній обов`язок сплачувати аліменти.

На підтвердження указаних обставин, ОСОБА_3 долучила до справи копії посвідок на тимчасове проживання на підставі тимчасового захисту, виданих у відповідності до імплементаційного рішення (ЄС) Ради Європейського Союзу № 2022/382 від 04 березня 2022 року та розпорядження Уряду Естонської Республіки №66 від 08.03.2022 у зв`язку із військовим вторгненням рф, відповідно до яких дитина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - син ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю в Естонській Республіці з 07 квітня 2022 року ( а.с.41-54 т.1).

Будь-яких доказів на спростування зазначеного скаржником не надано, а та обставина, що матеріали справи не містять судового рішення про визначення місця проживання дитини сторін по даній справі правового значення не має, остільки відсутність такого рішення не спростовує долучені до справи докази фактичного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_3 у Естонській Республіці.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відносяться випадки: коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; помилкової видачі виконавчого листа, а наведені ОСОБА_3 обставини і є підставою для задоволення поданої нею заяви.

Підлягає до врахуванню є і та обставина, що раніше ОСОБА_1 звертався із аналогічною заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 на його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2020 року задоволена.

Між тим ухвалою того ж суду від 16 квітня 2021року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2021року, судовий наказ, виданий Печерським районним судом м. Києва від 07 березня 2020року, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с.60-67).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, наявним у справі доказам надав належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: