1Справа № 335/949/24 2/335/1118/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Махненко А.А., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2024 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 - адвокатом Голіщевим В.Ю. подано цивільний позов до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, у якому позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.02.2022 по 21.12.2023 у розмірі 96 844,80 грн., суму індексації заробітної плати у розмірі 9 376,50 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., а також понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що з 15.07.1997 року ОСОБА_1 працював в КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, з 03.04.2018 року - на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування. 14.12.2020 року позивач звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу від 14.12.2020 № 13-к «Про припинення трудового договору (контракту)».

З 01.02.2020 по 14.12.2020 позивач жодного разу не отримував заробітну плату, розрахунок при звільненні з ним не було проведено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022 у справі № 335/1513/22, стягнуто з КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 у розмірі 13 805 грн. 94 коп., компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 2 923 грн. 60 коп., відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 000 грн. 00 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат у розмірі 119 грн. 97 коп., та моральну шкоду розміром 3 000 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 15.11.2023 у справі № 335/1513/22 боржника КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради було замінено на його правонаступника - КП «Універс» Запорізької обласної ради.

Судове рішення від 06.06.2022 фактично було виконано лише 21.12.2023, коли на розрахунковий рахунок позивача надійшли усі присуджені судом суми, у тому числі заборгованість із заробітної плати та грошова компенсація за невикористану відпустку, і вказані обставини свідчать про те, що повний розрахунок із позивачем здійснено роботодавцем лише 21.12.2023.

Таким чином, з урахуванням рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022, яким було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.12.2020 по 15.02.2022 (по день подання позову), позивач вважає, що на його користь, відповідно до положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час звільнення позивача із роботи, з відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2022 по день фактичного розрахунку - 21.12.2023, що становить загальну суму 96 844,80 грн.

Крім того, як зазначає позивач, роботодавцем жодного разу не здійснювалась індексація його заробітної плати за період роботи на підприємстві з 01.02.2020 по день звільнення - 14.12.2020, як це передбачено Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та положеннями ч. 5 ст. 95 КЗпП України. З урахуванням розрахунку позивача щодо індексації заробітної плати, позивач вважає, що з відповідачів у солідарному порядку підлягає стягненню індексація заробітної плати за період з лютого 2021 року по грудень 2022 року включно в розмірі 9 376 грн. 50 коп.

До того ж, як зазначено у позові, тривале емоційне напруження позивача через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до його моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації життя. Це було спричинено внаслідок порушення відповідачами законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством. Затримка у виплаті заробітної плати та інших присуджених судом виплат при звільненні, яка тривала з моменту ухвалення судового рішення від 06.06.2022, тобто з 07.06.2022, по день фактичного розрахунку - до 21.12.2023, призвела до погіршення життєвих умов позивача та моральних страждань. Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, засобів для існування, що також завдало йому моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 грн. та просить стягнути її у зазначеному розмірі солідарно з відповідачів.

Ухвалою судді від 30.01.2024 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову, на виконання якої 02.02.2024 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позову разом з квитанцією про сплату судового збору.

Ухвалою судді від 19.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, сторонам у справі встановлено строки для подання заяв по суті справи.

12.03.2024 року від КП «Універс» Запорізької обласної ради надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку передбачався виключно до дня, що передує дню набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців, згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в редакції з урахуванням змін, внесених зазначеним вище Законом.

Як зазначає представник відповідача, у даному випадку обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 07.06.2022, тобто з наступного дня після ухвалення судового рішення у справі № 335/1513/22, яким встановлено факт ненарахування та невиплати належних позивачу сум заробітної плати, по 18.07.2022 - день опублікування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», що становить 6 052,80 грн. 80 коп. (201,76 грн. середньоденний заробіток х 30 робочих днів).

Позивач був звільнений із займаної посади 14.12.2020, а тому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022 охоплено встановлений чинною нормою ст. 117 КЗпП України максимальний період, за який може бути нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, і розмір якого вважає достатньою компенсацією майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок і співмірним із розміром основної заборгованості.

Згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Предметом спору у цій справі, зокрема є стягнення з відповідача додаткової заробітної плати у вигляді компенсації, починаючи з березня 2021 року.

Зазначена компенсація підлягала нарахуванню та виплаті щомісячно, а тому про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди за березень 2021 року (та кожен подальший календарний місяць) позивач повинен був дізнатися не пізніше моменту нарахування/отримання заробітної плати за відповідний місяць. Позивач не міг бути необізнаним про це кожного наступного місяця, у якому не отримував спірну виплату. Виплата вказаних сум індексації є зобов`язанням роботодавця під час перебування працівника у трудових відносинах, та не пов`язана з виплатою сум, належних позивачу при звільненні (тобто право на їх отримання не пов`язане з настанням події - звільнення). Єдиною чинною процесуальною нормою, яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах, є ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка встановлює тримісячний строк для звернення до суду за кожним періодичним платежем окремо. Заявлена сума індексації заробітної плати нарахована за період з березня 2021 року по грудень 2022 року, а отже вимога щодо її стягнення заявлена з пропуском (понад рік) передбаченого законом строку.

Вимоги про стягнення моральної шкоди, на думку представника відповідача, є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на відсутність доказів на підтвердження її завдання.

Крім того, питання щодо відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті несвоєчасної виплати належних позивачу грошових коштів, було розглянуто у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 06.06.2022 у справі № 335/1513/22.

12.03.2024 представник позивача подав відповідь на відзив КП «Універс» ЗОР, у якому наполягає, що відзив на позовну заяву подано з пропуском 15-денного строку для його подання.

Крім того, на думку позивача, у даному випадку не підлягає застосуванню положення ст. 117 КЗпП України в редакції, що діє з 19.07.2022, оскільки правовідносини у даній справі є триваючими і виникли ще 14.12.2020, коли позивача було звільнено із займаної посади і коли у КП «Готель «Україна» ЗОР виник обов`язок провести повний розрахунок із позивачем. Отже, у даному спорі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України, яка була чинна на момент звільнення позивача (14.12.2020), яка обмежує період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише днем фактичного розрахунку, який у даній справі настав 21.12.2023.

Наполягає, що до позовних вимог про стягнення суми індексації заробітної плати у даній справі слід застосовувати редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент виникнення триваючих спірних правовідносин, а саме станом на 01.02.2020, коли у позивача виникло право на компенсацію суми індексації заробітної плати, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на зазначені обставини, посилання відповідача на те, що позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цими вимогами, вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Щодо моральної шкоди зазначив, що у позовній заяві чітко зазначено, що тривале емоційне напруження через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до моральних страждань позивача та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на обставини, викладені у позові на обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди, представник позивача зазначає, що очевидним є те, що завданням стягнення моральної шкоди є компенсація моральних переживань позивача та вжитих заходів докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, як зазначає представник позивача, у даній справі позивач просить відшкодувати моральну шкоду за моральні переживання та страждання, яких він зазнав у період з 07.06.2022 по день фактичного розрахунку - 21.12.2023. Даний період не охоплювався рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022, а тому підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.

13.03.2024 року представником позивача подано заяву про стягнення з відповідачів судових витрат на користь позивача по сплаті судового збору у розмірі 968,96 гривень та на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 гривень.

Крім того, 25.03.2024 року представником позивача подано заяву про долучення додаткових письмових доказів по справі.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Від представника позивача - адвоката Голіщева В.Ю. надійшли письмові заяви про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

Представник відповідача КП «Готель «України» ЗОР у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності представника, а також відзиву на позов суду не подавав.

Представник відповідача КП «Універс» ЗОР у судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, у відзиві на позов просив розглянути справу без його участі, на підставі наявних матеріалів та з урахуванням заперечень, викладених у відзиві.

За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності належним чином повідомлених про день, час та місце судового засідання сторін у справі, та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксації.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи заяв по суті справи, а також досліджені письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з КП «Готель «Україна» з 15.07.1997 року, де з 03.04.2018 - на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування. Наказом (розпорядженням) № 13-к про припинення трудового договору (контракту) від 14.12.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

На момент звільнення позивача із роботи з ним не було проведено повного розрахунку з виплати заборгованості по заробітній платі, як передбачено ст. 116 КЗпП України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022 стягнуто з КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 у розмірі 13 805 грн. 94 коп., компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 2 923 грн. 60 коп., відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 000 грн. 00 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат у розмірі 119 грн. 97 коп., та моральну шкоду розміром 3 000 грн. 00 коп.

15.02.2022 Запорізькою обласною радою прийнято рішення № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради», пунктом 2 якого КП «Універс» Запорізької обласної ради визначено правонаступником всіх прав і обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради.

Розпорядженням голови Запорізької обласної ради від 23.02.2022 № 8-св «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради» була створена комісія з припинення обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради та призначено голову комісії з припинення.

Таким чином, до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, як правонаступника, перейшли всі права та обов`язки Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради.

Ухвалою суду від 15.11.2023 у справі № 335/1513/22, де стягувачем був ОСОБА_1 , боржника КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради було замінено на нового боржника КП «Універс» Запорізької обласної ради.

Остаточний розрахунок із позивачем, на підставі рішення суду від 06.06.2022, здійснено 21.12.2023, шляхом безспірного списання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області з бюджетного рахунку КП «Універс» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 грошових коштів, які присуджені рішенням суду, що підтверджується листом Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області №07.2-08.1-06/216 від 08.01.2024.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час звільнення позивача, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, у редакції яка діяла на час звільнення позивача з роботи, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України, у редакції яка діяла на час звільнення позивача з роботи, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи 14.12.2020 КП «Готель «Україна» ЗОР не здійснило із позивачем повного розрахунку. Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу 21.12.2023 на виконання рішення суду від 06.06.2022.

Вбачається, що при вирішенні позовної вимоги у справі № 335/1513/22 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із обрахованого позивачем його розміру з моменту звільнення по день підписання позовної заяви, яку було подано до суду 15.02.2022 року і він складав 57 501,60 гривень, який судом було зменшено до 15 000,00 гривень.

Згідно наданого позивачем розрахунку у даній справі, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.02.2022 по 21.12.2023 становить 96 844,80 грн., який не спростовано відповідачами.

За таких обставин, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2022 по 21.12.2023, як відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, та приходить до висновку про його стягнення з КП «Універс» Запорізької обласної ради, як правонаступника КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради.

Доводи відповідача щодо необхідності обчислення періоду, за який може бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з наступного дня після ухвалення попереднього рішення суду, тобто з 07.06.2022 року не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються матеріалами справи і змістом судового рішення від 06.06.2022 року.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX внесено зміни до статті 117 КЗпП України, якими фактично введено граничний період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку терміном у шість місяців (замість необмеженого будь-якими строками періоду у попередній редакції). Такі зміни, по суті, звузили право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є недопустимим у розумінні частини третьої статті 22 Конституції України.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 р. у справі №638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У зв`язку із цим суд не бере до уваги доводи відповідача щодо обмеження періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачу шістьма місяцями.

При цьому, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує наступні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Частиною 3 статті 13 ЦК України встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Враховуючи, що заявлений до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, значно перевищує розмір стягнутої рішенням суду від 06.06.2022 року заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача КП «Універс» Запорізької обласної ради, як правонаступника КП «Готель «Україна» ЗОР, на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2022 по 21.12.2023 у розмірі 15 000,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення суми індексації заробітної плати, суд виходить з наступного.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині обгрунтовані тим, що КП «Готель «Україна» ЗОР за період його роботи жодного разу не здійснювало індексацію заробітної плати, на підтвердження чого позивачем надано копії розрахункових листків.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає в новій редакції з наступними змінами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.

Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Судом встановлено, що індексація заробітної плати відповідачем не здійснювалася з лютого 2020 року. Таким чином, базовим (відправним) місяцем використано лютий 2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, чинній станом на 01.02.2020, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до пунктів 4, 5 „Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів уз в`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР „Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно правового акта у часі, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, з урахуванням висновків щодо застосування норм КЗпП України в часі, викладених в постановах Верховного Суду, зважаючи на наведені тлумачення норм законодавства Конституційним Судом України, а також з огляду на те, що спірні правовідносини є триваючими і виникли з 01.02.2020, коли у відповідача-1 перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати і яка не була ним виплачена при звільненні, у даному спорі слід застосовувати положення КЗпП України в редакції, чинній на дату виникнення вказаних спірних правовідносин, тобто в редакції, чинній станом на 01.02.2020 та з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, суд встановив, що доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників і визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Відповідно до розрахунку позивача індексація заробітної плати проведена за період з березня 2021 року по грудень 2022 року включно, і її розмір становить 9 376 грн. 50 коп. Такий розмір індексації обраховано відповідно до вимог чинного законодавства та за період, з урахуванням п. 3 Перехідних положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», яким у 2023 році зупинено дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

З огляду на зазначені обставини, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення індексації заробітної плати за період з березня 2021 року по грудень 2022 року включно, і вважає за необхідне стягнути її з КП «Універс» Запорізької обласної ради, як правонаступника КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, на користь позивача у розмірі 9 376 грн. 50 коп.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, у редакції, яка діяла на час звільнення позивача з роботи та ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя..

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В обгрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій відповідачів, порушено законні права позивача на своєчасне отримання присудженої рішенням суду заборгованості по заробітній платі та інших виплат, що тривало у період з часу ухвалення судового рішення до проведення повного розрахунку із позивачем, з 06.06.2022 по 22.12.2023, тобто майже півтора роки, а також було порушено звичний для ОСОБА_1 уклад життя, що призвело до його тривалого емоційного напруження, моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення його життєвих умов, оскільки позивач був позбавлений свого законного джерела доходу та засобів для існування.

Поряд з цим, на переконання суду, доводи про те, що внаслідок дій відповідачів спричинено погіршення життєвих умов позивача внаслідок позбавлення законного джерела доходу та засобів для існування належним чином не обгрунтовано. Такі обставини порушення трудових прав позивача несвоєчасною виплатою заробітної плати та всіх належних виплат при звільненні були оцінені судом при ухваленні рішення від 06.06.2022 року, і право позивача було захищено, в тому числі, шляхом стягнення моральної шкоди у встановленому судом розмірі. За даним позовом його доводи зводяться до спричинення позивачу моральної шкоди несвоєчасним виконанням рішення суду. При цьому, не наведено обставин, яким чином його життєві умови було погіршено, за умови, що позивач вже не перебуває у трудових відносинах як з КП „Готель Україна" ЗОР та і його правонаступником КП „Універс" ЗОР, який після стягнення у судовому порядку всіх належних до виплати сум позивачеві не несе обов`язку подальшої виплати заробітної плати позивачу як законного джерела доходу, про втрату якого у період з ухвалення рішення по день повного розрахунку заявлено позивачем.

Крім того, позивачем не обгрунтовано, яким чином відповідачами його було позбавлено засобів для існування, враховуючи, що ним не порушується питання обмеження з боку відповідачів його трудових прав, а причини відсутності доходу у позивача носять суб`єктивний характер.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, як встановлено судом, рішенням суду від 06.06.2022 року з відповідача КП „Готель Україна" ЗОР було стягнуто відшкодування у вигляді моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок його незаконних дій, які полягали у невиплаті нарахованої заробітної плати та всіх належних до виплати сум, отже, відповідач КП „Універс" ЗОР як його правонаступник не несе повторно обов`язку щодо її відшкодування. Крім того, позивачем не обгрунтовано, якими саме діями або бездіяльністю йому завдано моральної шкоди саме відповідачем КП „Універс" ЗОР, який набув статусу правонаступника у справі за ухвалою суду від 15.11.2023 року, тобто після порушення прав позивача роботодавцем КП „Готель „Україна" ЗОР і ним було виконано у повному обсязі рішення суду від 06.06.2022 року.

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Поряд з тим, принцип добросовісності, закріплений у ст. 3 ЦК України, полягає у тому, що особа має не лише право, але й обов`язок діяти або відповідно до домовленостей, або відповідно до вимог закону.

Позивачем не наведено будь-яких даних про те, коли ним було реалізовано своє право на звернення судового рішення до виконання, в обгрунтування його несвоєчасного виконання.

В тому числі, позивачем не наведено обставин, які перешкоджали йому компенсувати свої моральні страждання, не очікуючи на виконання судового рішення протягом тривалого часу, як він зазначає майже півтора року, і такі обставини перебували б у причинному зв`язку із діями відповідача.

Крім того, рішенням Запорізької обласної ради № 10 від 15.02.2022 року було встановлено строки та порядок переходу прав та обов`язків до КП „Універс" ЗОР як правонаступника КП „Готель „Україна" ЗОР, а питання про перерозподіл видатків обласного бюджету в частині надання фінансової підтримки КП „Універс" ЗОР для погашення відповідної заборгованості було вирішено лише 10.11.2023 року розпорядження № 658 голови Запорізької обласної державної адміністрації.

Таким чином, будь-яких даних щодо беззаперечної вини КП „Універс" ЗОР у спричиненні моральних страждань позивачу та їх наявності матеріали справи не містять.

У зв`язку із зазначеним, вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

При цьому, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який позивачем нараховано у зв`язку із несвоєчасною виплатою всіх сум, присуджених рішенням суду від 06.06.2022 року, на переконання суду, є достатньою компенсацію витрат, понесених позивачем у зв`язку із затримкою виплати, що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості у даній справі.

Вирішуючи позовні вимоги в частині солідарного стягнення заявлених позивачем сум з КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради та КП «Універс» Запорізької обласної ради, суд приходить до висновку про їх безпідставність, виходячи з того, що за інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 28.12.2023 КП «Готель «Україна» ЗОР перебуває в процесі припинення з 06.05.2022, його правонаступником є КП «Універс» Запорізької обласної ради, яке має відповідати перед позивачем за порушення КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради вимог трудового законодавства у спірних правовідносинах.

Передбачених Законом підстав для покладення на відповідачів солідарної відповідальності судом не встановлено, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених до відповідача КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з КП «Універс» Запорізької обласної ради на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2022 по 21.12.2023 у розмірі 15 000,00 грн. та індексації заробітної плати за період з березня 2021 року по грудень 2022 року у розмірі 9 376 грн. 50 коп. В іншій частині позовні вимоги не обгрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З наданих суду матеріалів вбачається, що 28.01.2022 між АБ «Станіслава Гришина» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги б/н.

25.01.2024 до вказаного Договору сторони внесли зміни й оформили їх укладанням та підписанням додаткової угоди №1 від 25.01.2024, відповідно до якої предметом Договору про надання правової допомоги б/н від 28.01.2022 стало представлення інтересів позивача та надання йому юридичних послуг (правової допомоги) у справі № 335/949/24 в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя з правом передоручення повноважень третім особам.

За умовами Договору (п. 6.1) за послуги, надані АБ «Станіслава Гришина», позивач сплачує грошову винагороду в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до умов вказаного договору (п. 6.2 Договору), оплата проводиться шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, вказаний у договорі або будь-який інший рахунок, який буде ним вказаний, протягом 30 днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг.

28.01.2022 між АБ «Станіслава Гришина» та адвокатом Голіщевим Володимиром Юрійовичем було укладено Договір про спільну діяльність, предметом якого стало здійснення спільної діяльності щодо виконання АБ «Станіслава Гришина» зобов`язань за вищезгаданим Договором про надання правової допомоги б/н від 28.01.2022, укладеного між позивачем та АБ «Станіслава Гришина».

Акт наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 28.01.2022 між АБ «Станіслава Гришина» та позивачем підписано 12.03.2024, в якому міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних і наданих адвокатським бюро ОСОБА_1 для захисту його прав у суді, та, згідно вказаного акту, узгоджена сторонами винагорода виконавця складає 5 000 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно висновку Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічні висновки містяться у інших постановах Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19).

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу, відповідачем до суду не подавалося.

Таким чином, виходячи з виконаних адвокатом послуг, розміру позовних вимог, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги позивачу, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених позивачем, на правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень є обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та підлягає стягненню з відповідача з КП «Універс» Запорізької обласної ради на користь позивача.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача КП «Універс» Запорізької обласної ради на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 гривень.

Керуючись ст. ст. 2-4, 10-12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.02.2022 по 21.12.2023 у розмірі 15 000 гривень 00 копійок та індексацію заробітної плати за період з березня 2021 року по грудень 2022 року у розмірі 9 376 гривень 50 копійок, а всього 24 376 (двадцять чотири тисячі триста сімдесят шість) гривень 50 копійок.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 гривень 96 копійок та на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень 00 копійок, а всього 5 968 (п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Повне найменування сторін у справі згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

- відповідач: Комунальне підприємство «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, , юридична адреса: пр. Соборний, буд. 162-А, м. Запоріжжя, 69005.

- відповідач Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради, , юридична адреса: пр. Соборний, буд. 164, м. Запоріжжя, 69005

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Калюжна