Справа № 932/3041/22
Провадження № 2/932/1156/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Скиби В.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . Після йог смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . На спадщину претендують три особи: власне позивач; дружина померлого ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 у встановлений законом строк подала заяву до державного нотаріуса Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право власності було відмовлено, оскільки у позивач відсутні будь-які документи про право власності. В подальшому сестра позивача ОСОБА_2 відмовилась від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, оскільки позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Дніпровська міська рада подала відзив, в якому просили відмовити у задоволенні позову, оскільки вони не є належними відповідачами, а також позивач не довела порушення своїх прав та не залучили інших спадкоємців.

Інших заяв по суті спору не надходило.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 21 лютого 2023, витребувано докази.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2023, прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2023, закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Скиба В.В. заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 підтримала позов, просила ухвали рішення на користь сестри.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 2413.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про шлюб, ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Як встановлено судом, на спадщину претендує дружина померлого ОСОБА_3 , та донька померлого ОСОБА_1 .

Постановою нотаріуса Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори від 03 червня 2022, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька.

Поняття спадкування закріплене у ст. 1216 ЦК, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно частин першої та третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Приписами статті 1259 ЦК України встановлено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини.

Частиною другою ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Якщо спадкоємців однієї черги декілька, то вони спадкують майно у рівних частинах.

У даному спорі дружина померлого - ОСОБА_3 є спадкоємицею першої черги, тож має право на половину усього майна, що залишилось після смерті ОСОБА_4 . Суд приходить до такого висновку, оскільки на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Дніпрошина» згідно розпорядження № 3910 від 16.09.97, ОСОБА_3 була одноособовим власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 01 квітня 1996 року, чинній на момент придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Приватизована квартира до роздільної (особистої) власності подружжя не відноситься.

Отже, оскільки таке майно було приватизоване ОСОБА_3 , квартира є особистою приватною власністю останньої.

Проте згідно договору купівлі продажу від 04 лютого 2000 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 продала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 .

Отже, за вищевказаним договором, померлий спадкодавець ОСОБА_4 став одноособовим власником квартири.

Суд вважає, що приватизоване житло, або земельна ділянка не підлягають поділу між подружжям, навіть якщо це майно і набуте за час шлюбу, тобто це майно не може бути спільною сумісною власністю.

Незважаючи на те, що сторони перебували у шлюбі на момент посвідчення договору купівлі продажу від 04 лютого 2000 року, право спільної сумісної власності на це майно не виникло, оскільки, на переконання суду, для набуття права спільної сумісної власності на квартиру сторони повинні робити спільні зусилля, фінансові (матеріальні) вкладення та набувати таким чином спільне майно. Сам по собі факт переходу особистого майна від одного з подружжя до іншого, не створює у подружжя прав та обов`язків щодо спільної сумісної власності.

Крім того, за вищевказаним договором, сторони мали різні адреси місця проживання, що вказує на те, що останні не проживали разом.

Суд звертає увагу, що квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_3 , була приватизована нею, тому на це майно не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності. Крім того, подружжя « ОСОБА_7 » не набувало спільними зусиллями та майновими вкладеннями право спільної сумісної власності на це майно, оскільки спірна квартира вже належала ОСОБА_3 за результатами приватизації.

В судовому засіданні так і не було з`ясовано, чому ОСОБА_3 маючи повне право власності на квартиру (частка 1), вирішила її продати своєму чоловікові, перебуваючи у шлюбі. Така угода носить формальний характер, проте в результаті цього договору ОСОБА_4 набув право особистої приватної власності на квартиру.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3 та донька померлого ОСОБА_1 мають право на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , - у рівних частках, оскільки є спадкоємцями першої черги.

Суд відхиляє доводи представника відповідача, що ОСОБА_3 має частку у спільному майні подружжя у розмірі 1/2, оскільки для набуття права спільної сумісної власності подружжя характерно набуття майна шляхом спільних вкладень, та придбання майна від третіх осіб. Однак суд вважає, що сторони не набували право спільної сумісної власності на квартиру, оскільки фактично відбувся перехід права особистої власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 . Тому спадкування в даному випадку відбувається на загальних підставах, а не з урахуванням права на частку у спільному майні подружжя.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що спадкоємці ОСОБА_3 та донька померлого ОСОБА_1 спадкують майно у рівних частинах, тобто кожній з них необхідно залишити по 1/2 частини спірної квартири. Таке рішення буде справедливим та законним.

Отже, вирішуючи даний спір, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки оформити спадкові права через нотаріуса Сохач С.Г. остаточно втратила можливість.

З урахуванням такого, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ