УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 488/312/14-ц

провадження № 61-1906ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2023 року у складі судді Чернявської Т. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 05 квітня 2013 року надав ОСОБА_2 в борг кошти в сумі 60 000,00 грн на строк до 05 липня 2013 року, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою. Починаючи з липня 2013 року, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, але позичальник кошти не повернув. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики станом на 24 травня 2023 року, з урахування трьох процентів річних та встановленого індексу інфляції у сумі 184 893,52 грн.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , який уточнив в подальшому, про визнання недійсним договору позики.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 мотивував тим, що 04 квітня 2013 року ОСОБА_1 , будучи власником підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллюр-Транс» (далі - ТОВ «Аллюр-Транс»), де ОСОБА_2 працює водієм, погрожуючи звільненням змусив останнього виїхати у відрядження до міста Одеси на несправному вантажному автомобілі марки МАN, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Дорогою до міста Одеса через несправність гальм автомобіля сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 , зазнав значних механічних пошкоджень. 05 квітня 2013 року ОСОБА_1 у своєму кабінеті змусив ОСОБА_2 написати розписку про позику в сумі 60 000,00 грн, пояснюючи такі дії формальністю, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не буде відремонтовано. Будь-яких коштів від відповідача він не отримував, а вказаний договір позики був укладений внаслідок застосування до нього психічного тиску та погроз з боку відповідача. Посилаючись на викладене, та на положення статті 231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір позики від 05 квітня 2013 року.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2014 року первісний та зустрічний позови було об`єднано в одне провадження.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року первісний позов задоволено частково, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 153 195,36 грн, з яких: 60 000,00 грн - сума основного боргу; 77 636,46 грн - сума індексу інфляції за час прострочення з 06 липня 2013 року до 23 лютого 2022 року; 15 558,90 грн - три проценти річних від простроченої суми з 06 липня 2013 року до 23 лютого 2022 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 600,00 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовував своє рішення тим, що зміст розписки свідчить про досягнення між сторонами згоди стосовно всіх істотних умов договору позики та про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України.

Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 05 квітня 2013 року і не може ґрунтуватись ані на показах свідків, ані на відносинах, які існували між сторонами з приводу позики інших коштів при аналогічних обставинах.

Матеріали справи не містять доказів щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю.

Щодо стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 боргу з урахуванням трьох процентів річних та суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, то такі вимоги підлягають задоволенню за період прострочення з 06 липня 2013 року до 23 лютого 2022 року.

Доводи зустрічного позову щодо застосування до ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 психологічного насилля не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Зокрема, ОСОБА_2 належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами не надав.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 , звернувся з касаційною скаргою на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишено без руху, для усунення недоліків. Надано строк для сплати судового збору.

У визначений в ухвалі строк представник заявника усунув недоліки касаційної скарги.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 , зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 19 грудня 2023 року у справі № 537/1118/20, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16, 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61-1967цс15.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не перевірили чи дійсно наявні між сторонами у справі правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Звертаючись до суду першої інстанції з зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги про недійсність договору позики тим, що розписку про отримання боргу у розмірі 60 000,00 грн він написав внаслідок застосування до нього психічного тиску та погроз з боку ОСОБА_1 , тобто він всупереч своєму волевиявленню був змушений написати розписку про нібито отримання у борг спірних грошових коштів. Розписка була написана, щоб він не звільнився з роботи поки транспортний засіб не буде відремонтовано. Отже фактично, будь-яких угод про отримання спірних грошових коштів не існувало, самі грошові кошти не передавались ні в момент написання розписки, ні до цього, ні у момент підписання договору позики.

Також, на думку заявника, судами під час нового розгляду справи не враховано вказівок Верховного Суду, висловлених у постанові від 31 жовтня 2019 року у цій справі.

Крім того, під час розгляду справи суд порушив норми процесуального права, прийнявши до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 07 червня 2023 року, подану поза межами строків, зазначених в статті 49 ЦПК України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Факт наявності оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За приписами частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Суди встановили, що ОСОБА_2 оспорюючи факт написання ним розписки належних та допустимих доказів про застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку позивача або третьої особи, укладення договору позики проти його волі, наявності причинно-наслідкового зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням договору позики, не надав до суду. Згідно з висновком експерта 17 березня 2021 року № СЕ-19/115-21/2239-ПЧ в договорі позики підпис від імені ОСОБА_2 здійснено ОСОБА_2 , а будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про вплив збиваючих фактів природного або штучного характеру при виконанні підпису, відсутні. ОСОБА_2 також не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами існували інші правовідносини, ніж договір позики.

Крім того, врахувавши, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача (без зазначення у ній відомостей про повернення оспорюваних сум), суди дійшли правильного висновку про те, що грошове зобов`язання не виконане, і як наслідок наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики. При цьому суди правильно врахували приписи статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду, повно, всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, а суд апеляційної інстанції у свою чергу перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Зокрема, під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції перевірив обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, надав об`єктивну оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Доводи, наведені у позовних заявах, апеляційній скарзі, а також відповідних запереченнях (відзивах) ретельно перевірені апеляційним судом з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у цій справі.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження аргументи касаційної скарги щодо неврахування судами вказівок суду касаційної інстанції під час нового розгляду цієї справи.

Доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 19 грудня 2023 року у справі № 537/1118/20, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16, 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 61-1967цс15, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У справі № 537/1118/20 (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2023 року, провадження № 61-2020ск23) встановлено, що спір між сторонами за первісним позовом виник унаслідок невиконання ОСОБА_2 свого зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, три проценти річних за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики. Зустрічний позов ОСОБА_2 зумовлений наявністю низки підстав, що передували написанню ним розписки, у зв`язку із чим ОСОБА_2 просив визнати договір позики недійсним з тієї підстави, що він укладений під психічним тиском і погрозами розправи з боку відповідача та його сина. Виходячи з того, що ОСОБА_2 надав суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, апеляційний суд дійшов висновку, з яким погодився і суд касаційної інстанції, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом та залишення без задоволення вимог ОСОБА_1 за первісним позовом.

У справі № 524/4946/16-ц (постанова Верховного Суду від 08 липня 2019 року, провадження № 61-20376св18) розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 08 липня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що зі змісту боргової розписки не вбачається факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг та не встановлено обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти ОСОБА_1.

У справі № 61-1967цс15 Верховним Судом України розглядався спір між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики. За наслідками перегляду цієї справи у Верховному Суді України, позовні вимоги залишено без задоволення з тих підстав, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Суди попередніх інстанцій не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 та від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (щодо обставин, які необхідно судам враховувати при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства або погрози) є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать, а навпаки, узгоджуються із загальними правовими висновками, викладеними у вказаних постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник.

Крім того, доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 від 07 червня 2023 року, якою збільшено розмір сум, визначених ОСОБА_1 до стягнення, за межами підготовчого засідання, та неврахування в цьому аспекті постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2019 року у справі № 405/3360/17 є необґрунтованими.

Зазначені доводи були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, який, перевіривши матеріали справи, обґрунтовано їх відхилив, зазначивши про відсутність підстав вважати, що збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_1 відбулося з порушенням строку, визначеного статтею 49 ЦПК України.

У постанові від 01 листопада 2019 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував правовий висновок щодо можливості оскарження ухвали суду про відмову у прийняті заяви про збільшення позовних вимог в апеляційному порядку окремо від рішення суду, відтак не підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_3 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник