ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2024 року м. Кропивницький

справа № 405/5528/22

провадження № 22-ц/4809/629/24

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року (суддя Шевченко І.М.) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, боржник: держава російська федерація (суб`єкт міжнародних відносин),-

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в порядку статті 447 ЦПК України, в якій просив зобов`язати начальника або головного державного виконавця Назарець А.Т. або іншого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити наступні виконавчі дії, а саме здійснити безпосередній доступ до інформації про боржника, його майно, доходи та кошти, яка міститься в КМУ та АРМА; надіслати постанову про накладення арешту на майно та кошти боржника до КМУ та до АРМА; здійснити опис та оцінку майна боржника у АРМА, здійснити реалізацію майна шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною; зобов`язати КМУ, АРМА здійснити перерахування коштів боржника на користь стягувача; зобов`язати начальника або головного державного виконавця Назарець А.Т. або іншого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглянути його клопотання від 07.04.2023 року та прийняти за ним рішення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»; визнати неправомірним рішення заступника директора департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван від 10.05.2023 року за № 57995/56311-33- 23/20.1 згідно якого державна виконавча служба: визнала, що на території держави України відсутнє майно, грошові кошти Російської Федерації та її резидентів яке може бути арештовано в рамках даного виконавчого провадження та на яке може бути звернено стягнення. Докази вжитих заходів з метою виявлення майна, грошових коштів в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Висловила правову позицію, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить положень про примусове виконання рішень судів України відносно держави російської федерації, не передбачає права на арешт її майна і забезпечувальних заходів.

Скарга обґрунтована тим, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (Головний державний виконавець Назаровець А.Т.) перебуває виконавче провадження № 71293129 (об`єднане у зведене виконавче провадження 59036926) відкрите на підставі виконавчого листа № 405/5528/22 від 16.02.2023 Ленінського районного суду м. Кіровограда про стягнення з російської федерації на його користь моральної шкоди 1 240 750,00 грн, що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом НБУ.

Він звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотанням від 07.04.2023 року щодо необхідності: здійснити безпосередній доступ до інформації про боржника, його майно, доходи та кошти, яка міститься в КМУ та АРМА; надіслати постанову про накладення арешту на майно та кошти боржника до КМУ та до АРМА; здійснити опис та оцінку майна боржника у АРМА, здійснити реалізацію майна шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Зобов`язати КМУ, АРМА здійснити перерахування коштів боржника на його користь.

Вказав, що 10.05.2023 заступник директора департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван надіслав лист, отриманий ним 18.05.2023 поштою, за № 57995/56311-33-23/20.1 згідно якого повністю проігноровано та допущена бездіяльність щодо його клопотання від 07.04.2023, у зв`язку з чим не прийнято рішення та не надано відповіді. Окрім того в даному листі відповідна державна виконавча служба: визнала, що на території держави України відсутнє майно, грошові кошти російської федерації та її резидентів, яке може бути арештовано в рамках даного виконавчого провадження та на яке може бути звернено стягнення. Докази вжитих заходів з метою виявлення майна, грошових коштів в матеріалах виконавчого провадження відсутні. Висловила правову позицію, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить положень про примусове виконання рішень судів України відносно держави російської федерації, не передбачає права на арешт її майна і забезпечувальних заходів.

З цих підстав, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда 24 січня 2024 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на обставини викладені у скарзі, на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобівз метою забезпечення цивільних прав.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Інститут судового контролю (Розділ VII ЦПК України) має на меті контроль за дотриманням та поновленням порушених права сторін виконавчого провадження. Про що свідчить аналіз ч. 2 ст. 451 ЦПК України, згідно якої у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавчий лист № 405/5528/22 виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда, яким зобов`язано стягнути з російської федерації на користь скаржника ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 240 750,00 грн., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом НБУ.

Державним виконавцем Відділу на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 та керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 23.01.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71293129 .

15.03.2023 постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назарцевим А.Т. приєднано виконавче провадження ВП № 71293129 до зведеного виконавчого провадження ВП № 59036926 щодо боржника російська федерація, відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження».

07.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до головного державного виконавця Назаровця А.Т. з клопотанням про вчинення наступних виконавчих дій, а саме: здійснити безпосередній доступ до інформації про боржника, його майно, доходи та кошти, яка міститься в КМУ та АРМА; надіслати постанову про накладення арешту на майно та кошти боржника до КМУ та до АРМА; здійснити опис та оцінку майна боржника у АРМА, здійснити реалізацію майна шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною; зобов`язати КМУ, АРМА здійснити перерахування коштів боржника на його користь.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 була надана відповідь про те, що Законом України не передбачено порядку виконання рішень, боржником за якими є іноземна держава, а кошти, отримані від реалізації об`єктів права власності російської федерації та її резидентів, зараховуються до Державного бюджету України та спрямовуються до фонду ліквідації наслідків збройної агресії.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації 03.03.2022 року був ухвалений Закон «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів» № 2116-IX, що набрав чинності 07.03.2022 (далі - Закон № 2116-IX), який передбачає можливість примусового вилучення майна без будь-якої компенсації не лише російської федерації, але і її резидентів.

Відповідно до Закону № 2116-IX, примусове вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів здійснюється без будь-якої компенсації (відшкодування) їх вартості, враховуючи повномасштабну агресивну війну, яку російська федерація розв`язала і веде проти України та Українського народу (частина друга статті 2 Закону № 2116-IX).

Відповідно до частини шостої статті 4 Закону № 2116-IX об`єкти права власності російської федерації та її резидентів, передані відповідно до частини першої цієї статті, підлягають подальшому продажу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Кошти, отримані від такого продажу, зараховуються до Державного бюджету України та спрямовуються до фонду ліквідації наслідків збройної агресії.

Відповідно до пункту другого постанови Кабінету Міністрів України«Про затвердження Порядку використання коштів фонду ліквідації наслідків збройної агресії» від 10.02.2023 року № 118 визначено, що кошти Фонду спрямовуються на:

1) будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) громадських будинків та споруд (з урахуванням вимог безпеки щодо захисних споруд цивільного захисту та військових об`єктів (споруд, будинків, позицій, казарм, складів, доріг тощо), захисних споруд цивільного захисту та військових об`єктів (споруд, будинків, позицій, казарм, складів, доріг тощо);

2) будівництво об`єктів інфраструктури, зокрема пов`язаних з наданням послуг з водопостачання, водовідведення, виробництва теплової енергії, теплопостачання, електропостачання;

3) нове будівництво, реконструкцію, капітальний ремонт, розроблення проектної (проектно-кошторисної) документації будівель для забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб та осіб, які втратили його внаслідок воєнних дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України;

4) розроблення проектної (проектно-кошторисної) документації для об`єктів, які зруйновані внаслідок збройної агресії російської федерації проти України;

5) будівництво, ремонт та інші інженерно-технічні заходи із захисту об`єктів критичної інфраструктури;

6) закупівлю шкільних автобусів, спеціального транспорту для закладів охорони здоров`я та комунальних підприємств з благоустрою територій;

7) компенсацію за знищений/пошкоджений об`єкт житлового призначення (у тому числі будинки дачні та садові);

8) відновлення пошкоджених об`єктів житлового (у тому числі будинки дачні та садові) та громадського призначення;

9) нове будівництво об`єктів житлового призначення для осіб, які втратили житло внаслідок воєнних дій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, розроблення та експертизу проектної документації на будівництво таких об`єктів.

У виняткових випадках кошти Фонду можуть спрямовуватися на задоволення потреб сектору оборони в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, використання коштів відповідно до вимог Закону № 2116-IХ, використовується для покриття інших збитків (завданих агресією російської федерації) та не спрямовуються на виконання рішень судів про стягнення коштів із російської федерації, тому вимоги скарги щодо невжиття державним виконавцем заходів для реального виконання судового рішення є безпідставними.

Враховуючи викладене, апеляційній суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 щодо бездіяльність державного виконавця.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич