Номер провадження: 22-ц/813/3483/24
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/25850/23

Номер провадження: 22-ц/813/3483/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою адвоката Редевич Оксани Миколаївни, діючої від імені Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Коваленка О.Б. о 12 годині 19 хвилині 07 листопада 2023 року, повний текст рішення складений 17 листопада 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ № 389/ос від 01.04.2022 року Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині призупинення дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця»; 2) стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2022 року по день фактичного поновлення на роботі.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що він перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» з 28.08.2020 року, наказ №1725/ос від 27.08.2020 р..

Згідно наказу №389/ос від 01.04.2022 було призупинено дію трудового договору з головним фахівцем Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки ОСОБА_1 .. Вказаний наказ під підпис позивачу не доводився, засобами поштового зв`язку не вручався.

АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняла як станом на початок збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу. Підприємство працювало та продовжує працювати.

АТ «Українська залізниця» не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, який працював на посаді головного фахівця Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Відповідачем не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Крім того, наказ №389/ос від 01.04.2022 у письмовому вигляді на адресу позивача не надходив, позивач не викликався за адресою відповідача стосовно ознайомлення з вказаним наказом (а. с. 1 6).

Позиція сторін в суді першої інстанції

АТ «Українська залізниця» у відзиві на позовну заяву просить в її задоволенні відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду з вказаним позовом. Крім того звертає увагу на те, що усі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни.

Актом простою від 24.02.2022 засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України АТ «Укрзалізниця» втратило можливість забезпечити позивача роботою, оскільки повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України спричинило умови, за яких АТ «Укрзалізниця» було позбавлено можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, що в свою чергу призвело до критичного зменшення обсягів господарської діяльності. Неможливість забезпечення позивача роботою була зумовлена виключно військовою агресією російської федерації проти України.

Дію трудового договору, укладеного з позивачем, було призупинено 01.04.2022, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягає ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції від 15.03.2022, яка не містила вимог до змісту наказу.

Після прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», з огляду на критичне зменшення обсягів господарської діяльності та постійне пошкодження майна та інфраструктури, АТ «Укрзалізниця» було вимушене вживати заходів щодо призупинення дії трудових договорів з працівниками, у зв`язку з відсутністю функцій і завдань за укладеними з ними трудовими договорами.

Як зазначено вище, з лютого 2022 року АТ «Укрзалізниця» абсолютно не мало можливості забезпечити позивача роботою, що було зумовлено виключно військовою агресією російської федерації проти України.

На виконання розпорядження від 29.03.2022 №Ц-3-86/117-22, ОСОБА_1 був включений до переліку працівників, з якими пропонувалось призупинити дію трудових договорів. Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів призупинено з позивачем дію трудового договору з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Наведене свідчить, що підставою для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачу, що у свою чергу виключає можливість виконання ним роботи.

Ні сама ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ні наявна судова практика щодо вирішення спорів з подібними правовідносинами не передбачають, що неможливість надання роботи повинно мати виключно абсолютний характер.

Крім того, відповідач вказує на те, що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, тому підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні (а. с. 44 56).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Визнано незаконним та скасовано наказ № 389/ос від 01.04.2022 року Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині призупинення дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 379 565,55 грн..

Рішення суду мотивовано тим, що АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняло як станом на час початку збройної агресії проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу. Підприємство працює та продовжує працювати.

АТ «Українська залізниця» не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, який працював на посаді головного фахівця Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».

Відповідачем не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Крім того, наказ №389/ос від 01.04.2022 у письмовому вигляді на адресу позивача не надходив, позивач не викликався за адресою відповідача стосовно ознайомлення з таким наказом. Під час судового розгляду з`ясувалося (не заперечувалося сторонами), що через кілька тижнів після винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав інформацію про звільнення через соціальні мережі. На протязі вказаного періоду він продовжував виконувати свої трудові обов`язки на робочому місці.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з наступного.

Період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору - 01.04.2022 р. по день розгляду справи судом.

Згідно довідки про доходи №216 від 07.06.2023 р. ОСОБА_1 у лютому 2022 р. нарахована заробітна плата 18 295,20 грн., у березні 2022 р. 18 462,85 грн.. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у лютому 20 робочих днів та у березні 2022 р. 23 робочих днів. За таких умов, середньоденна заробітна плата становить 854,84 грн. = ((18 295,20 грн. + 18462,85 грн.) : 2) : ((20+23) : 2).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 становить - 379 565,55 грн. (а. с. 124 127).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця»

Адвокат Редевич О.М., діюча від імені АТ «Укрзалізниця», в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвали нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущено строк на звернення до суду; 2) судом невірно було застосовано положення ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; 3) апелянт заперечує факт виконання трудових обов`язків позивачем з дати призупинення з ним дії трудового договору; 4) судом невірно застосовано положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України та порядку обчислення заробітної плати. Суд стягнув середній заробіток більш ніж за один рік та сім місяців. Крім того, судом не було враховано, що у вказаний обрахунок не враховуються оплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (а. с. 129 138).

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції

Адвокат Ільченко К.Р., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує на те, що строк звернення до суду продовжується на строк дії карантину, на підставі п. 1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП. Позивача не було ознайомлено з наказом про призупинення дії трудового договору. Крім того, відсутня документально підтверджена згода між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» про альтернативні способи електронної комунікації, зокрема через електронний месенджер.

Наказ №389/ос від 01.04.2022 у письмовому вигляді на адресу позивача не надходив. Позивач не викликався за адресою відповідача стосовно ознайомлення з таким наказом. Більш того, копію наказу з відповідними даними та реквізитами було отримано лише при отриманні відповіді на адвокатський запит адвокатом Ільченко К.Р..

Позивач знаходився на робочому місці і в період після 01.04.2022, що не заперечується відповідачем. Більш того, відповідач не був позбавлений можливості ознайомити позивача з наказом про призупинення дії трудового договору особисто під час знаходження останнього на робочому місці, виконуючи відповідну роботу за посадою.

Відповідачем не було спростовано, що підприємство не продовжувало роботу та не отримувало доходу. Крім того, не було спростовано, що роботодавець не може надати роботу. Відповідачем не було спростовано розрахунок середнього заробітку.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.12.2023 року апеляційну скаргу адвоката Редевич О.М., діючої від імені АТ «Укрзалізниця», на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року, залишено без руху (а. с. 145 146).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.01.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Редевич О.М., діючої від імені АТ «Укрзалізниця», на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року (а. с. 157 157 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.01.2024 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 158).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.02.2024 року задоволено клопотання адвоката Редевич О.М., діючої від імені АТ «Українська залізниця», про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 178 178 зворотна сторона).

У судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Редевич О.М., діюча від імені АТ «Укрзалізниця», підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Ільченко К.Р. у судовому засіданні просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» з 28.08.2020 згідно наказу №1725/ос від 27.08.2020 р..

Наказом №389/ос від 01.04.2022 було призупинено дію трудового договору з головним фахівцем Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки ОСОБА_1 ..

Вказаний наказ під підпис позивачу не доводився, засобами поштового зв`язку не вручався.

Між сторонами виникли правовідносини щодо призупинення трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах та прийняття аргументів відзиву на апеляційні скарги

Щодо посилання апелянта на пропуск строку на звернення до суду з вказаним позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 233 КЗпП України).

Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

Оскільки наказом від 01.04.2022 року № 389/ос (тобто під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)), було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , а позов про скасування вказаного наказу подано до суду у серпні 2023 року, тобто через півтора місяці після скасування дії на території України вказаного карантину, позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Щодо призупинення дії трудового договору, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 3034, 38, 39, 4144, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року № 389-VIII Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваних наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23), розглядаючи спір про звільнення 22 серпня 2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що «існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України».

За змістом статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу №1725/ос від 27.08.2020 прийнятий на посаду головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки за перевезенням з регіональної філії «Одеська залізниця».

Згідно наказу №389/ос від 01.04.2022 дію трудового договору було призупинено з головним фахівцем Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки ОСОБА_1 ..

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

АТ «Українська залізниця», призупиняючи дію трудового договору з позивачем, обґрунтовувала це тим, що у зв`язку з неможливістю надання роботи позивачу та неможливістю виконання ним роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, що відповідає ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідач вважав таку обставину об`єктивною та такою, що настала внаслідок обставин непереборної сили.

У наказі про призупинення дії трудового договору від 01 квітня 2022 року № 389/ос (вступна частина) відповідач посилався на те, що «у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів.

Однак, колегія суддів зазначає, що АТ «Укрзалізниця» своєї діяльності не припиняла як станом на час початку збройної агресії проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу. Підприємство працює та продовжує працювати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що АТ «Українська залізниця» не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, який працював на посаді головного фахівця Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця». Відповідачем АТ «Укрзалізниця» не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об?єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

А за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Сама по собі обставина зменшення обсягу господарської діяльності відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, який обіймає посаду головного фахівця відділу супроводження договірної роботи Одеського регіонального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки за перевезенням з регіональної філії «Одеська залізниця», роботою. Суд має насамперед з`ясувати, а відповідач довести, неможливість надання та виконання роботи.

Предметом вказаного позову не є належність виконання ОСОБА_1 своїх трудових функцій, тому посилання апелянта на те, що позивач протягом 2021 року по дату призупинення з ним трудового договору підготовлено лише 23 документи та переважно запити, не заслуговують на увагу.

Щодо стягнення середнього заробітку

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстав для застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» немає, то й не підлягає застосуванню частина четверта цієї статті про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у даній ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд першої інстанції вірно застосував.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону),а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду, зазначене, за своєю правовою природою, є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому, захист відповідного права особи іншим чином є неможливим.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у разі вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.

Згідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду «вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника».

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У зв`язку з поновленням на роботі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Обрахунок середнього заробітку для стягнення середнього заробітку за вимушений прогул здійснюється у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 05.02.1995 року.

Колегія суддів не погоджується з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійсненого судом першої інстанції, оскільки судом при його обчислені було враховано виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Апеляційний суд при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходить з наступного.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню призупинення дії трудового договору.

Період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору 01.04.2022 р. по день розгляду справи судом першої інстанції.

Так судом першої інстанції було вірно враховано при обчисленні середнього заробітку розрахунок з врахуванням розміру заробітної плати за лютий та березень 2022 року, однак судом першої інстанції не було враховано, виплати які не включаються при обчисленні середнього заробітку.

Відповідно до довідки №376 від 20.09.2023 у лютому 2022 позивач відпрацював лише 3 дні, та відповідно до розрахунку у відповідності до Порядку №100 включаються отриманий ним дохід у вказаному місяці у розмірі 2 711,73 грн, а не 18 295,20 грн. як невірно вказано судом першої інстанції.

Тому з огляду на вказане, судом першої інстанції було невірно обчислено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки про доходи №376 від 20.09.2023 р. ОСОБА_1 у лютому 2022 р. нарахована 2 711,73 грн., у березні 2022 р. 18 462,85 грн..

Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у лютому - 3 та березні 2022р. становила 22.

За таких умов, середньоденна заробітна плата становить 846,98 грн. = (2711,73 грн. + 18462,85 грн.) : (3+22).

З дати призупинення дії трудового договору 01.04.2022 року по день винесення судом першої інстанції рішення про скасування наказу 07.11.2023 року, кількість робочих днів становить - 418.

Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, та складає - 354 037,64 грн. = 846,98 грн. х 418 роб. днів, який визначений без відрахування податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів, суми яких підлягають утриманню при виплаті вказаної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В абзаці п`ятому пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено наступне: «Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення». Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуваннюу цій частині, з ухваленням у вказаній частині нового судового рішення за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Редевич Оксани Миколаївни, діючої від імені Акціонерного товариства «Українська залізниця», задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 354 037(триста п`ятдесят чотири тисячі тридцять сім) грн. 64 коп. за період з 01 квітня 2022 року по 07 листопада 2023 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 18 березня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе