КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4176/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року (суддя Козленко Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

встановив:

у травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 15 червня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 8 листопада 2010 року. 22 червня 2009 року він придбав квартиру АДРЕСА_1 за власні кошти, які він позичив в той час, коли вже проживав окремо від відповідачки та не підтримував з нею шлюбних стосунків.

Позивач стверджував, що факт окремого проживання з відповідачкою з 2009 року встановлений у рішенні суду про розірвання шлюбу, а квартиру він придбав за кошти, які позичив у ОСОБА_3 , відповідачка у фінансуванні придбання цієї квартири участі не приймала, особистих коштів у її купівлю не вкладала, однак наразі не визнає його право особистої приватної власності на цю квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Горбовий В.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне дослідження судом та оцінку наявних в матеріалах справи доказів, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивача зазначає, що суд надав невірну оцінку обставинам, встановленим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 8 листопада 2010 року по справі № 2-3571-1/10 про розірвання шлюбу сторін, що сторони з лютого 2009 року проживали окремо, шлюбні стосунки не підтримували, спільне господарство не вели, проживали окремо, а позивач придбав спірну квартиру вже після припинення спільного проживання із відповідачкою за особисті кошти, які він позичив після припинення

шлюбних стосунків з відповідачкою 4 червня 2009 року.

Адвокат Горбовий В.А. посилається на те, що судом першої інстанції було необґрунтовано залишено поза увагою та не розглянуто його клопотання про допит позивача у якості свідка та свідка ОСОБА_3 , який позичав позивачу кошти на придбання квартири, а також не досліджено та не надано правову оцінку письмовим доказами, а саме розписці про отримання позивачем в борг у ОСОБА_3 коштів у розмірі 80 000 доларів США, а також протоколу опитування останнього з приводу вказаних подій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Романцова Т.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 8 листопада 2010 року № 2-3571-1/10 про розірвання шлюбу між сторонами не є належним доказом у справі, оскільки обставини щодо часу припинення спільного проживання подружжя не встановлювались та не були предметом доказування у справі про розірвання шлюбу.

Також представник відповідачки зазначає, що матеріали справи не містять клопотання про допит свідка, на ігнорування якого судом першої інстанції посилається позивач, а протокол опитування особи адвокатом - не є доказом в розумінні положень ЦПК України.

Крім цього представник відповідачки вважає, що зазначена позивачем боргова розписка є спотвореною та недійсною, на кошти надані позивачу у борг не поширюється режим особистої приватної власності, а також позивачем було порушено процесуальний порядок приєднання цих доказів, а саме всупереч вимогам статей 87, 177 ЦПК України відповідачці не було направлено копії вказаних доказів.

Представник відповідачки посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та зазначає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горбового В.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, стверджуючи, що квартира була придбана за спільні кошти і після її придбання вони проживали в ній разом з позивачем до народження дитини, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2007 року, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 8 листопада 2010 року.

Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 червня 2009 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,20 кв. м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності га об`єкти нерухомого майна 14 липня 2009 року.

Згідно пункту 5 договору купівлі-продажу квартири, її купівля проводиться за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , справжність підпису якої на заяві засвідчено нотаріально.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ракитянського В.А. від 4 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка надавала згоду на придбання спірної квартири, про що зазначено у договорі, була зареєстрована у квартирі після її придбання та проживає в ній постійно з сином, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є позивач, що спростовує доводи позивача про відсутність шлюбних стосунків з відповідачкою з лютого 2009 року.

Також суд зазначив, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, позивач не зазначив, що купує її за особисті грошові кошти, а відтак позивачем не було спростовано презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та наданим доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.

У статті 60 СК України закріплено правило, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за грошові кошти, які він позичив у ОСОБА_3 , а також на обставини, зазначені у рішенні суду про розірвання шлюбу сторін, що сторони з лютого 2009 року не підтримують шлюбних стосунків та проживають окремо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що вказані обставини не спростовують презумпцію спільності сумісного майна подружжя, оскільки сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання спірної квартири.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що при вирішенні даного спору необхідно враховувати, що сторони мають сина ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що спростовує доводи позивача про окреме проживання з відповідачкою з лютого 2009 року.

Крім того, позивач не заперечував, що після придбання квартири відповідачка була в ній зареєстрована у вересні 2009 року та проживає в ній постійно з часу її придбання.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, підтверджують, що спірна квартира купувалася в інтересах сім`ї та з метою проживання в ній подружжя ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги, що суд повинен був врахувати обставини, зазначені у рішенні суду про розірвання шлюбу сторін, відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, так як обставинами справи спростовується окреме проживання сторін з лютого 2009 року.

Також зазначені у рішенні про розірвання сторін обставини не свідчать про придбання спірної квартири позивачем виключно за особисті кошти.

Звертає на себе увагу також і позовна заява ОСОБА_1 , подана до суду 2 січня 2011 року, про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю, яка не містить посилань на отримання ним позики саме у ОСОБА_3 а також містить посилання на інший договір позики.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою клопотання про допит позивача та ОСОБА_3 у якості свідків, є безпідставними, так як матеріали справи не містять клопотання про допит ОСОБА_3 у якості свідка, а клопотання про допит позивача у якості свідка було заявлено представником позивача після закінчення підготовчого судового засідання та за відсутності позивача у судовому засіданні.

Не скористався позивач і своїм правом надати відповідні пояснення під час апеляційного розгляду.

Надана суду першої інстанції розписка про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у ОСОБА_3 , не підтверджує реальне виконання позивачем даного договору позики, оскільки в ній зазначено, що ОСОБА_3 отримав повернення боргу 23 грудня 2019 року, однак продовжував зберігати оригінал розписки, що суперечить положенням ст. 545 ЦК України.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Оцінюючи надані суду докази, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано достатніх та належних доказів у підтвердження своїх посилань, що спірна квартира була ним придбана за особисті кошті, а відтак ним не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, придбаного під час шлюбу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, судом правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук