КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/10664/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/3589/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Приходько Людмили Аркадіївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у складі судді Остапчук Т.В., у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВТБ БАНК» (далі - ПАТ «ВТБ БАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ БАНК», перейменованого у подальшому на ПАТ «ВТБ БАНК», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №623/0081-0000003, з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 997 000 доларів США, зі сплатою 12,69% річних, на строк до 03 серпня 2035 року. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 17 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 1 837 806,88 доларів США, що еквівалентно 40 885 443 грн 20 коп.

Також позивач вказував, що на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 03 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 28 січня 2015 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири відчужив вказану вище квартиру ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою

З урахуванням наведеного, ПАТ «ВТБ БАНК» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 червня 2008 року у розмірі 1 837 806,88 доларів США, що еквівалентно 40 885 443 грн 20 коп., шляхом звернення стягнення на заставлене відповідно до іпотечного договору від 03 червня 2008 року нерухоме майно: квартира, загальною площею 145,80 кв.м, житловою площею 76,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити та зняти з реєстрації всіх осіб, що проживають в приміщенні, яке є предметом іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року замінено позивача у справі ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника - акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»).

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06 квітня 2021 року (а.с.137-139, т.2), АТ «Універсал Банк» просило:

в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед АТ «Універсал Банк» у розмірі 1 837 806 доларів США 88 центів, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17 березня 2015 року становить 40 885 443 грн 20 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 145,80 кв.м, житловою площею 76,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2015 року, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, що буде визначена при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

виселити та зняти з реєстрації всіх осіб, що проживають в приміщенні, яке є предметом іпотеки - квартири загальною площею 145,80 кв.м, житловою площею 76,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 3 775 грн 80 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Універсал Банк» - адвокат Приходько Л.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову АТ «Універсал Банк» у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 28 січня 2015 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири відчужив ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. Однак, 09 червня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №38746808 стало відомо, що 21 квітня 2015 року вказану квартиру було відчужено згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_1 .

Зазначає, що перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_1 відбувся саме під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, на підставі підробленого рішення суду, яким знято арешт на квартиру та заборону її відчуження.

Також вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував висновки про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення прав щодо предмету іпотеки позивачу стало відомо 18 лютого 2015 року в ході виконавчого провадження №43227377, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А 25 березня 2015 року ПАТ «ВТ.Б Банк» подало до суду позовну заяву до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В подальшому, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року задоволено клопотання представника ПАТ «ВТБ Банк» та замінено первісного відповідача ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_1 .

Звертає увагу на те, що перебування на виконанні у відділі державної виконавчої служби виконавчого листа №2-3315/11, виданого 19 вересня 2013 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , вчинення в межах виконавчого провадження передбачених законом дій, виключало необхідність вчинення позивачем процесуальних дій, спрямованих на подачу іншого позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такий предмет іпотеки міг бути реалізований в межах вищевказаного відкритого виконавчого провадження. Тому вважає, що є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за пропуск строку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Стегар О.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що про порушення свого права за кредитним договором (основним зобов`язанням) банк дізнався до 19 лютого 2009 року (початок періоду прострочення платежів). Звернувшись у червні 2010 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості банк перервав перебіг позовної давності за основним зобов`язанням. Відтак з червня 2010 року перебіг позовної давності за порушення кредитного договору почався заново та закінчився у червні 2013 року. Водночас, переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває її перебігу за іншим зобов`язанням, зокрема забезпечувальним, тому в даному випадку позовна давність за забезпечувальним зобов`язанням (іпотекою) почалася з 19 лютого 2009 року та спливла 20 лютого 2012 року. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право АТ «Універсал Банк» порушено, проте позивачем пред`явлено даний позов до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого зробила заяву відповідачка.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ БАНК», перейменованого в подальшому на ПАТ «ВТБ БАНК», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №623/0081-0000003, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 997 000,00 доларів США, зі строком повернення до 03 серпня 2035 року та сплатою відсотків у розмірі 12,69% річних.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, згідно з пунктом 1.3 якого іпотекодавець надає в іпотеку об`єкт нерухомого майна, право власності на яке виникне та буде зареєстроване у майбутньому, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. та зареєстрований в реєстрі за №2335.

У пункті 1.1 іпотечного договору сторони узгодили, що цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або) випливатимуть з кредитного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі, щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі, щодо повернення іпотекодавцем іпотекодержателю кредиту, сплати іпотекодавцем процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором.

Згідно з пунктом 3.2.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що у разі невиконання (неналежного виконання) іпотекодавцем умов основного зобов`язання, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 3.2.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором у повному обсязі, незалежно від терміну виконання зобов`язань, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. При настанні вищезазначених обставин іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення останнім порушень у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. У випадку, якщо протягом тридцяти календарних днів вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про усунення порушень зобов`язань за Кредитним договором та/або цим Договором залишається без задоволення, Іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_2 одноразово кредит у повному обсязі.

Проте ОСОБА_2 , отримавши суму кредиту, свої зобов`язання за кредитним договором не виконує з 2009 року. Останній платіж на погашення кредиту ОСОБА_2 здійснив до 19 лютого 2009 року, саме з цієї дати позивач обраховує перший період прострочення платежів за кредитним договором.

У зв`язку з порушення відповідачем умов кредитного договору, у червні 2010 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2013 року у справі № 2-3315/11 (провадження №2/761/1052/2013) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суму заборгованості за кредитним договором №623/0081-0000003 від 03 червня 2008 року у розмірі 15 066 484 грн 80 коп., судовий збір у розмірі 1 700 грн 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду у розмірі у розмірі 120 грн 00 коп..

На виконання вказаного заочного рішення суду, 19 вересня 2013 року Шевченківський районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2-3315/11, на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

07 травня 2014 року в межах виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 та оголошено заборону на його відчуження.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні Вітцівської М.С. від 16 грудня 2014 року за індексним номером 1804687 та за індексним номером 18037818 припинено обтяження - заборону на відчуження вказаної вище квартири, а рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні Кеча А.С. від 18 грудня 2014 року за індексним номером 18112938 припинено іпотеку зазначеної квартири.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року у справі №826/5357/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року, вищевказані рішення державних реєстраторів були скасовані.

При цьому, 27 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. рішенням індексний номер 21641696, прийнятим на підставі ухвали про забезпечення позову Печерського районного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року у справі № 757/10655/15-ц, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у період з 16 грудня 2014 року по 27 травня 2015 року будь-які обтяження на зазначену квартиру були відсутні, а іпотека була припинена у період з 18 грудня 2014 року по 01 грудня 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 49.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2016 року у справі № 757/10655/15-ц вказаний вище договір купівлі продажу квартири від 28 січня 2015 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнаний недійсним.

Також судом першої інстанції встановлено, що 21 квітня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна відчужив зазначену вище квартиру ОСОБА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 284.

На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Такі правові висновки висловлено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №904/9896/17, від 07 травня 2019 року у справі №926/3371/17, від 23 січня 2020 року у справі №916/2558/18, від 18 квітня 2019 року у справі №15/5009/1800/11, від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15-ц.

Положення ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначає, що положення ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те. що обтяження майнаіпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказана правова позиція закріплена в Рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року №8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Судом першої інстанції встановлено, що перехід права власності на спірну квартиру до відповідачки ОСОБА_1 відбувся під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, на підставі підробленого рішення суду, яким знято арешт з квартири та заборону її відчуження.

З огляду на положення ст.ст.23, 26 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек. Перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_1 мав місце 21 квітня 2015 року, тобто під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру на підставі підробленого рішення суду, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації у Державному реєстрі іпотек.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги АТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що пред`явлення позивачем у 2011 році позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовну давність за вимогою до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався після 19 лютого 2009 pоку, з часу коли позичальник не виконує зобов`язання. З даним позовом банк звернувся до суду у березні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що 03 червня 2008 року між ВАТ ВТБ БАНК (у подальшому перейменоване на ПАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №623/0081-0000003.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором від 03 червня 2008 року не виконує з 2009 року. Останній платіж на погашення кредиту ОСОБА_2 здійснив до 19 лютого 2009 року.

Таким чином, саме із моменту останнього дня невиконання грошового зобов`язання 19 лютого 2009 pоку, позивачу було достеменно відомо про невиконання умов кредитного договору позичальником та порушення внаслідок цього його прав, а тому він мав право на захист своїх прав, пов`язаних із неповерненням суми кредитної заборгованості в судовому порядку шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах трирічного строку позовної давності, тобто до 18 лютого 2012 року.

Позивач з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду 26 березня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц зробила висновок, що слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку у зв`язку із зверненням банку до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором у справі №2-3315/11, позовна давність не переривалась.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, які забезпечені іпотекою, тому відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, позивач звернувся до суду за захистом свого права із порушенням строку позовної давності, про що відповідачем у справі зроблено відповідну заяву.

Відповідно до пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Варто відзначити, що за практикою ЄСПЛ при застосуванні строків позовної давності йдеться про задавненість позовів і неповноту доказів через сплив часу.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Натомість у справі, що розглядається, у правовідносинах між сторонами відсутні події «далекого минулого», що могло б спричинити перешкоду для захисту порушеного права позивача, оскільки в даній справі причини пропуску позовної давності мають суб`єктивний характер та свідчать про те, що саме позивач, будучи достеменно обізнаним про порушення свого права ще з 19 лютого 2009 року, звернувся до суду з процесуальним порушенням, що є самостійною відповідальністю позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що про порушене право позивачу стало відомо лише 18 лютого 2015 року, внаслідок переходу права власності до ОСОБА_3 , колегією суддів не приймається до увагу, оскільки підставою звернення із даними позовом про звернення стягнення на іпотечне майно до суду було саме через невиконання зобов`язань ОСОБА_2 , а не перехід права власності на іпотечне майно до ОСОБА_3 .

Крім того, позивачем не надано доказів, що він звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до первинного іпотекодавця в межах строку позовної давності.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, який судом дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Універсал Банк» - адвоката Приходько Людмили Аркадіївни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді: