Справа № 515/586/24
Провадження № 2/513/659/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області суду позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, суд, -

В С Т А Н О В И В :

11 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області померла мати позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. За звернення з заявою про прийняття спадщини, приватним нотаріусом Монастирліу О.П. позивачу відмовлено в оформленні спадкових прав, у зв`язку з виявленням розбіжності площі житлового будинку, що зазначена у правовстановлюючому документі та технічному паспорті. Так, площа житла змінилася за рахунок самочинно проведеної реконструкції у 2007 році та прибудованої у 1999 році бані під літ. «В» та гаражу «Г». За життя мати намагалася узаконити зазначену прибудову та реконструкцію та для цього отримала у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0623 га, кадастровий номер: :02:005:1798, однак не встигла цього зробити, через місяць після отримання землі померла. Державним реєстратором Татарбунарської міської ради також відмовлено у реєстрації зазначених змін у державному реєстрі речових прав. Зазначені прибудови не порушують прав інших осіб, збудовані на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництво повністю завершено, жодних скарг та зауважень на прибудови ні до спадкодавця, ні до позивача не надходило за весь цей значний час. Інакше як у судовому порядку позивач не може успадкувати житловий будинок, що залишився після смерті спадкодавця.

Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що залишився після смерті матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області О.А.Дем`янової від 11 квітня 2024 року зазначена цивільна справа передана на розгляд Саратському районному суду Одеської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 травня 2024 року, справу передано у провадження судді Миргород В.С.

Ухвалою суду від 27 травня 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 02 липня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Давиденко К.В. в судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, місце та час розгляду справи. До суду представник позивача направив заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, місце та час розгляду справи шляхом направлення повідомлення про виклик на електронну адресу. Подав до суду письмову заяву про слухання справи у його відсутність, у розгляді справи поклався на розсуд суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.3 ст.211, ч.1 ст.223 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи без участі сторони, повідомленої про дату, місце та час розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 , виданим 18 серпня 2020 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 312.

Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 , належного останній на підставі договору, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори С.В. Єпішкіною 22 жовтня 1998 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3446, купівлі-продажу житлового будинку жилою площею 34,2 кв.м, позначений на плані під літ. «А», літня кухня під літ. «Б», підвал під літ. «б», надвірі споруди І-3. Право власності зареєстровано у КП «Татарбунарське МБТІ» 12 листопада 1998 року.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або не прийняти її.

Стаття 1218 Цивільного кодексу України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Позивач є сином ОСОБА_3 та спадкоємцем за законом першої черги.

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_3 , як між сином та матір`ю, підтверджено копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданого на підставі актового запису № 106 від 24 жовтня 1971 року Корецьким районним бюро ЗАГС Ровенської області, відомості про батьків: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

01 лютого 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, яким була заведена спадкова справа №8/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Як вбачається з копії спадкової справи №8/2021, інші спадкоємці відсутні.

Однак, постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 28 лютого 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , у зв`язку з розбіжності площі житлового будинку, що зазначена у правовстановлюючому документі та технічному паспорті.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Татарбунарської міської ради С.Летінським також відмовлено у реєстрації зазначених змін у державному реєстрі речових прав за виявлення розбіжностей у площі будинку.

Як вбачається з копії купівлі-продажу житлового будинку від 22 жовтня 1998 року спадкодавець ОСОБА_3 придбала житловий будинок садибного типу з надвірними та господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , жилою площею 34,2 кв.м, позначений на плані під літ. «А», літня кухня під літ. «Б», підвал під літ. «б», надвірні споруди І-3.

За даними технічного паспорту, виготовленого станом на 20 жовтня 1998 року, інвентарний № 1701, з адресою: АДРЕСА_1 , значиться житловий будинок літ «А» загальною площею 48,7 кв. м, житловою 34,2 кв.м, літня кухня літ «Б», надвірні споруди 1-3. Житловий будинок літ «А» складається з веранди, площею 16,0 кв.м; коридора, площею 4,6 кв.м; кімнати, площею 15,7 кв.м; кімнати, площею 5,3 кв.м; кімнати, площею 13,2 кв.м; кухні площею 8,5 кв.м; входу у підвал, площею 1,4 кв.м; веранди, площею 6,1 кв.м.

Згідно з довідкою, виданою директором ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» С.А. Сосною № 696, станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1998 року № 3446. Загальна площа будинку складає 79,1 кв.м, житлова 50,4 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані: житловий будинок під літ. «А»; навіс під літ «А», літня кухня під літ. «Б», погріб під літ «б», вхід до погребу під літ. «б1»; баня під літ «В»; гараж під літ. «Г»; дворові споруди №1-3. Загальна та житлова площі будинку під літ «А» змінились за рахунок самочинно проведеної у 2007 році реконструкції, також самочинно побудовані у 1999 році баня під літ. «В», гараж під літ «Г».

Так, станом на 30 січня 2024 року за замовленням позивача ТОВ «Татарбунарське БТІ та РОН» виготовлено новий технічний паспорт, реєстраційний номер: ТІ01:3777-9876-7719-3909, інвентаризаційна справа № 2486, за адресою: АДРЕСА_1 , за даними якого на земельній ділянці значиться житловий будинок літ «А», навіс під літ «а»; літня кухня під літ. «Б»; погріб під літ. «б»; вхід до погребу під літ «б1»; баня під літ. «В»; гараж під літ. «Г»; дворові споруди №1-3. Згідно з експлікацією приміщень, житловий будинок літ. «А» складається з коридору, площею 8,1 кв.м; кімнати, площею 9,8 кв.м; кімнати, площею 15,6 кв.м; кімнати, площею 12,0 кв.м; кімнати, площею 13,0 кв.м; кухня, площею 11,6 кв.м, топочної, площею 1,5 кв.м; сан. вузла, площею 5,7 кв.м.; коридору, площею 1,8 кв.м, загальною площею приміщень 79,1 кв.м, житловою 50,4 кв.м.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Так, в розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Тобто, у випадку, коли особа збудувала об`єкт нерухомого майна самочинно, вона не стає його власником. Особа залишається власником будівельних матеріалів і робіт, але не стає власником саме об`єкта нерухомого майна.

У п. 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (п. 148).

У відповідності до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 214730120, датою формування 02 липня 2020 року, за ОСОБА_3 25 червня 2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0623, кадастровий номер: :02:005:1798, на підставі рішення Татарбунарської міської ради Одеської області від 19 червня 2020 року; номер запису про право власності: 37134507.

Згідно з ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

За змістом ст. 376 ЦК України особа може набути самочинно збудований об`єкт у власність «виключно у судовому порядку» за умови виділення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до ст.376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво.

Пункт 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України) та землекористувачі (стаття 95 ЗК України). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Згідно з правовою позицією висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно зі ст.376 ЦК суди, розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.2.) зазначається, що право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В матеріалах справи відсутні докази на те, що земельна ділянка, площею 0,0623, кадастровий номер: :02:005:1798, виділена спадкодавцю саме під самочинно збудоване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та на яке саме (його складові), тобто не надано акту виділення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1998 року, житловою площею 34,2 кв.м. В подальшому, ОСОБА_3 здійснила реконструкцію та добудову до житлового будинку з господарськими будівлями, внаслідок яких загальна та житлова площі, відповідно змінені та становлять 79,1 кв.м та 50,4 кв.м. Крім того, ОСОБА_3 були прибудовані баня під літ. «В» та гараж під літ «Г». Докази того, що вищезазначені переобладнання та добудови ОСОБА_3 були здійснені на земельній ділянці, переданій їй під уже самочинне будівництво відсутні. Збільшення житлової площі відбулось за рахунок переобладнання кімнат, коридорів, кухні, добудови топочної, сан.вузла. ОСОБА_3 в експлуатацію їх не здала, в Татарбунарську міську раду для отримання свідоцтва про право власності на уже реконструйований об`єкт нерухомості не звернулася.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та визнання за позивачем у порядку спадкування права власності на спірний житловий будинок, належний спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1998 року і зі складовими відповідно до правовстановлюючого документа.

Керуючись ст.ст.4, 12-13, 200, 258, 259, 263, 265, 268, 289, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Корець Корецького району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зі складовими: житловий будинок, жилою площею 34,2 кв.м, позначений на плані під літ. «А», літня кухня під літ. «Б», підвал під літ. «б», надвірні споруди І-3, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Дата складення повного рішення 19 листопада 2024 року.

Суддя В. С. Миргород