Справа № 465/4775/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1665/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Хром`як У.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Кметика Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та об`єднаною цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спільному майні частину квартири АДРЕСА_1 з виплатою відповідачу грошової компенсації в розмірі вартості цієї частки та визнання за ОСОБА_2 права власності на частину вказаної квартири, що належала відповідачу.

Позов обґрунтований тим, що відповідач є колишнім її чоловіком. Спірну квартиру позивач набула на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 1996 року про примусовий обмін житлових приміщень, згідно з яким вирішено переселити її з неповнолітнім сином до спірної квартири.

24 лютого 2009 року позивач подарувала відповідачу частину спірної квартири взамін на одруження на ній, оскільки фактично з 2005 року вони проживали однією сім`єю без оформлення шлюбу. З червня 2015 року сторони перестали проживати разом, відповідач добровільно виїхав з квартири. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 вересня 2017 року їх шлюб розірвано. Відповідач спірною квартирою не опікується та комунальні платежі не сплачує.

Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, у 2010 році сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . На сьогодні відповідачу на праві власності належить частина спірної квартири, а також квартира АДРЕСА_2 та приватизована кімната АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 .

Спірна квартира, загальною площею 33 кв.м, складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв.м, і в ній проживають позивач з двома синами 19 та 12 років.

Вважає, що виділення частки відповідача в натурі є неможливим, оскільки однокімнатна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, вважає, що припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він має у власності ще два житлових приміщення.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що з 1991 року він перебував із ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах до офіційної реєстрації шлюбу 31 грудня 2011 року. З 2014 року сторони разом не проживають, у 2017 році шлюб розірвано.

17 листопада 1996 року він разом зі ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, яку згідно з договором оформлено на ОСОБА_2 . Вважає, що квартира набула статусу спільної сумісної власності у рівних частинах по частці кожному. 24 вересня 2009 року ОСОБА_2 подарувала йому свою частку квартири, отже, він став власником квартири у цілому. Враховуючи те, що ОСОБА_2 оспорює його право власності на квартиру, просив визнати за ним право власності на квартиру у цілому.

Ухвалою Франківського районного суду від 08 листопада 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року, первісний позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 .

Виплачено з депозитного рахунка Територіального управління Державної судової адміністрації в Львівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 134 000,00 грн, яка внесена на депозитний рахунок згідно з квитанцією від 07 липня 2018 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни, в якому просив скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо об`єкта права власності квартира за адресою: АДРЕСА_5 , із загальною площею 284,6 кв.м. приватного нотаріуса ОСОБА_5 ; скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50786467 від 23.01.2020 17:44:59, приватного нотаріуса ОСОБА_5 ; скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:50786965 від 23.01.2020 18:17:12, приватного нотаріуса ОСОБА_5 ; скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:50786965 від 23.01.2020 18:17:12, приватного нотаріуса Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни.

Позов обґрунтований тим, що з 1991 року він перебував зі ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, до офіційної реєстрації шлюбу 31 грудня 2011 року. З 2014 року сторони разом не проживають, у 2017 році шлюб між сторонами було розірвано.

17 листопада 1996 року ОСОБА_1 разом зі ОСОБА_2 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яку згідно договору купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_2

24 лютого 2009 року відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 частину спірної квартири.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Франківського районного суду м. Львова про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності. У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання ним права власності на спірну квартиру.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року первісний позов задоволено. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. Постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року дане рішення залишено без змін.

Станом на 21 жовтня 2019 року ОСОБА_2 набула право власності на 100% частки спірної квартири на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року.

В подальшому ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації від 25 лютого 2011 року № 94 про завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири за адресою: АДРЕСА_5 , із загальною площею 284,6 кв.м.

На підставі договору дарування від 18 грудня 2018 року ОСОБА_2 37/100 спірної квартири було подаровано сину ОСОБА_3 , а 46/100 спірної квартири було подаровано на підставі цього ж договору дарування від 18 грудня 2018 року сину ОСОБА_4 .

23 січня 2020 року між зазначеними сторонами було укладено договір про поділ нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, на підставі якого майно було виділено в натурі у відповідних частках співвласникам, та в подальшому зареєстроване право власності на підставі цього договору в Єдиному державному реєстрі речових прав.

На підставі зазначеного договору про поділ нерухомого майна, нотаріусом було прийнято три рішення та вчинено три записи про державну реєстрацію.

09 вересня 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду були скасовані, та справу направлено на новий розгляд, то правова підстава на якій ОСОБА_2 набула право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_1 відпала.

На даний час об`єкта нерухомого майна квартири площею 33 кв.м. за спірною адресою не існує, внаслідок ряду реєстраційних дій, утворено інший об`єкт права власності квартира за адресою: АДРЕСА_5 із загальною площею 284,6 кв.м., що в частках належить трьом співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , для поновлення права власності позивача ОСОБА_1 необхідно скасувати усі наступні реєстраційні дії, що призвели до зміни власників та характеристик об`єкта права власності.

Дії нотаріуса як державного реєстратора щодо реєстрації права власності на об`єкт права власності квартира за адресою: АДРЕСА_5 , із загальною площею 284,6 кв.м. суттєво суперечать вимогам Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №465/4775/17 (номер провадження 2/465/1686/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру з цивільною справою № 465/2695/21 (номер провадження 2/465/2544/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Присвоєно об`єднаним судовим справам єдиний номер № 465/4775/17 (номер провадження 2/465/1686/21).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49.0 кв.м.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задоволено.

Скасовано рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкта права власності квартира за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 284,6 кв.м., індексний номер: 50786467 від 23.01.2020 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни.

Скасовано рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо об`єкта права власності, а саме 46/100 частини квартири, яка є спільної частковою власністю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа 284,6 кв.м., індексний номер: 50786965 від 23.01.2020 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни.

Скасовано рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо об`єкта права власності, а саме 37/100 частини квартири, яка є спільної частковою власністю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа 284,6 кв.м., індексний номер: 50786965 від 23.01.2020 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 227,00 грн.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та об`єднаною цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що по справі наявна обов`язкова підстава для скасування оскаржуваного рішення, адже суд першої інстанції не повідомив належним чином позивача та його представника про дату судового розгляду. Вирішуючи питання щодо скасування права власності на спірне нерухоме майно, суд не врахував, що в такому має зареєстроване місце проживання малолітня дитина відповідача ОСОБА_4 , та не залучив до участі у справі орган опіки та піклування. Також суд не визначився з характером спірних правовідносин, не вказав у який спосіб порушено інтереси відповідача ОСОБА_1 внаслідок оплатного припинення йог права спільної часткової власності в спірному майні, допустив невірну оцінку фактичних обставин справи, зокрема висновок про перетворення спірного майна не відповідає фактичним обставинам справи. Визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудований об`єкт (оскільки дозвільні документи відсутні) є неправомірним, адже повністю позбавляє ОСОБА_2 права власності на майно, набуте нею до шлюбу, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 1996 року. Доказів набуття права спільної сумісної власності на цей об`єкт під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, матеріали справи не містять. Після дарування ОСОБА_2 частки у цьому об`єкті ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишалася власником не подарованої частки. Звертає увагу на те, що реконструкція спірної квартири була розпочата одноосібно ОСОБА_2 на підставі розпорядження від 25 лютого 2011 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 у грудні 2011 року, який розірвано у вересні 2017 року. Реалізація вказано розпорядження відбулась після набрання рішення суду від 23 листопада 2018 року законної сили, яким також перераховано ОСОБА_1 компенсацію за припинення його частки у цій квартирі, у спосіб реєстрації права власності на реконструйовану квартиру в цілому за ОСОБА_2 . Зазначає про те, що при новому розгляді справи, суд першої інстанції не врахував вказівок, які містяться в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у даній справі. Також зазначає, що в суді першої інстанції її інтереси представляв не уповноважений належним чином представник по довіреності, строк дії якої закінчився 18 липня 2020 року. Наведене позбавило її можливості належним чином реалізувати свої права як сторони у справі в місцевому суді, зокрема клопотати про призначення відповідної експертизи або подати висновок експерта, зроблений на її замовлення.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тими самими доводами, що й апеляційна скарга на основне рішення суду, адже такі нерозривно пов`язані між собою.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року повністю, винести постанову, якою первісний позов ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та його позову про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити повністю за безпідставністю.

Також просить скасувати додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року повністю, винести постанову, якою повернути ОСОБА_2 внесені нею на депозит грошові кошти в розмірі 134 000,00 грн.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та представників позивача і відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з такого.

Судом установлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 1996 року проведено примусовий обмін житлових приміщень між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в результаті якого: ОСОБА_2 з неповнолітнім сином переселено до квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з неповнолітнім сином переселено до квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з неповнолітніми дітьми переселено до квартири АДРЕСА_7 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 17 липня 1996 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв. м та має загальну площу 33 кв. м.

Відповідно до договору дарування частки квартири від 24 лютого 2009 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності від 21 жовтня 2009 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами зареєстровано 31 грудня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. У рішенні встановлено, що ОСОБА_1 визнав непроживання однією сім`єю зі ОСОБА_2 з травня 2014 року.

Діти проживають разом з матір`ю у спірній квартирі.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 та приватизована кімната АДРЕСА_8 .

Відповідно до висновку про вартість майна від 11 червня 2018 року, наданого Національною компанією «Укпексперт», ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 268 000,00 грн, вартість 1/2 частки 134 000,00 грн.

Згідно з квитанцією ПАТ «Приватбанк» від 07 липня 2018 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок ТУ ДСА в Львівській області 134 000,00 грн.

Судом також встановлено, що в розпорядженні Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 94 від 25 лютого 2011 року «Про завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 » вказано, що розглянувши заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 співвласників квартири АДРЕСА_1 , подані документи, висновок міжвідомчої комісії, зокрема, затверджено висновок міжвідомчої комісії (протокол від 24.11.2009 № 35 § 07) про погодження технічної можливості завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з розширенням за рахунок прибудови згідно з проектними пропозиціями. Погоджено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з розширенням за рахунок прибудови згідно з проектними пропозиціями. загальна площа становитиме 217,10 м.кв., житлова 84,50 м.кв.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_9 , який складений 03 жовтня 2010 року Обласним КП ЛОР «БТІ та ЕО» зроблено примітку про те, що до квартири самовільно було зроблено прибудову.

З акту обстеження від 26 жовтня 2018 року, який складено на предмет обстеження прибудинкової території буд. АДРЕСА_9 , встановлено, що при обстежені до кв. АДРЕСА_9 здійснено прибудову до кухні розміром приблизно 4х4 м., до квартир АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 здійснено прибудову на 4 поверхи розміром приблизно 10х6 м.

В акті обстеження від 18 грудня 2018 року вказано, що при візуальному обстеженні встановлено, що планування квартири АДРЕСА_1 не відповідає технічному паспорту на квартиру.

Згідно акту поточних змін від 08 листопада 2019 року, який складено ФОП ОСОБА_11 , зокрема, загальна площа квартири збільшилась на 251,6 кв.м., житлова площа на 109,6 кв.м. за рахунок шляхом перерахунку площ після перемірювання та уточнення лінійних розмірів, без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок та реконструкції.

Реконструкція квартири виконана згідно розпорядження Львівської міської ради Франківського районної адміністрації від 25 лютого 2011 року № 94.

Станом на 08 листопада 2019 року технічна характеристика квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 284,6 кв.м., житлова площа 128,9 кв.м.

В матеріалах справи міститься договір від 18 грудня 2019 року згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 37/100 часток квартири АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Х.В. Куйбіда-Кришкевич, зареєстровано в реєстрі за №578, а також договір від 18 грудня 2019 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 46/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01 квітня 2021 року вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_5 , загальна площа 49 кв.м., житлова 18,5 кв.м. Згідно технічного паспорта: перший поверх: 1-1/7,4 кв.м. (коридор); 1-2/18,5 кв.м. (житлова кімната);1-3/0,7 кв.м. (комірка); 1-4/3,0 кв.м. (ванна); 1-5/2,6 кв.м. (вбиральня); 1-6/16,8 кв.м.(кухня). Право власності зареєстровано 23 січня 2020 року приватним нотаріусом Куйбіда-Кришкевич Х.В. на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, серія та номер:18, виданий 23.01.2020, видавник: ОСОБА_5 , приватний нотаріус ЛМНО; висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер : б/н, виданий 02.01.2020, видавник: ФОП ОСОБА_11 . Підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50786467 від 23.01.2020 17:44:59, приватний нотаріус Куйбіда-Кришкевич Х.В.Форма власності: приватна. Власник: ОСОБА_2 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01 квітня 2021 року вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_5 , загальна площа 235,6 кв.м., житлова 110,4 кв.м. Право власності зареєстровано 23.01.2020 року приватним нотаріусом Куйбіда-Кришкевич Х.В. на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, серія та номер:18, виданий 23.01.2020, видавник: ОСОБА_5 , приватний нотаріус ЛМНО; висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер : б/н, виданий 02.01.2020, видавник: ФОП ОСОБА_11 . Підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50786467 від 23.01.2020 18:17:12, приватний нотаріус Куйбіда-Кришкевич Х.В.Форма власності: приватна. Вид: спільна часткова. Розмір частки: 44/100, Власник: ОСОБА_3 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01 квітня 2021 року вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_5 , загальна площа 235,6 кв.м., житлова 110,4 кв.м. Право власності зареєстровано 23.01.2020 року приватним нотаріусом Куйбіда-Кришкевич Х.В. на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, серія та номер:18, виданий 23.01.2020, видавник: ОСОБА_5 , приватний нотаріус ЛМНО; висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, серія та номер : б/н, виданий 02.01.2020, видавник: ФОП ОСОБА_11 . Підстава внесення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50786467 від 23.01.2020 18:17:12, приватний нотаріус Куйбіда-Кришкевич Х.В.Форма власності: приватна. Вид: спільна часткова. Розмір частки: 56/100, Власник: ОСОБА_4

23 січня 2020 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір про поділ нерухомого майна що є спільною частковою власністю (далі - Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Х.В. Куйбіда-Кришкевич, зареєстровано в реєстрі за №18.

В пункті 1 даного Договору зазначено, що співвласники домовляються про поділ між собою квартири АДРЕСА_11 .

Вищевказане майно належить співвласникам на праві спільної часткової власності у такому співвідношенні: 17/100 належить ОСОБА_2 (співвласнику 1) на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2018 року, справа № 465/4775/17; розпорядження за № 94, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради; дублікату договору купівлі-продажу, виданого Бичківською О.М., державним нотаріусом Львівського державного нотаріального архіву 10 липня 2018 року, реєстровий № 193 (основний договір купівлі-продажу, посвідчений Корпало Г.В. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 17 липня 1996 року за реєстровим № 2989), право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Куйбідою-Кришкевич Х.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 05 листопада 2019 року, реєстраційний номер: 101: Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 193709012 від 18 грудня 2019 року; ОСОБА_3 (Співвласнику 2) належить 37/100 часток на підставі договору дарування, посвідченого Куйбідою-Кришкевич Х.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 грудня 2019 року за реєстровим № 578, право власності зареєстровано попередньо вказаним нотаріусом 18 грудня 2019 року: Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193691372; ОСОБА_4 (Співвласнику 3) належить 46/100 часток на підставі договору дарування, посвідченого Куйбідою-Кришкевич Х.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 грудня 2019 року за реєстровим № 580, право власності зареєстровано попередньовказаним нотаріусом 18 грудня 2019 року: Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193701965.

В пункті 5 Договору вказано, що за домовленістю Співвласників Співвласнику 1 ( ОСОБА_2 ) передаються у його приватну власність житлове приміщення загальною площею 49,0 кв.м., житлова 18,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

В пункті 6 Договору зазначено, що за домовленістю Співвласників співвласнику 2 ( ОСОБА_3 ) передаються у його приватну власність житлове приміщення загальною площею 104,8 кв.м., житловою 59,0 кв.м., що складає 44/100 часток квартири; Співвласнику 3 ( ОСОБА_4 ) передаються у його приватну власність житлове приміщення загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 51,4 кв.м., що складає 56/100 часток квартири, загальна площа квартири в цілому складає 235,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 .

Тобто квартири АДРЕСА_9 була реконструйована, збільшена площа, та в результаті цього з`явилась квартира

АДРЕСА_12 становить 49.0 кв.м.

ФОП ОСОБА_11 видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 235,6 кв.м., житлова 110,4 кв.м.

З відповіді Управління земельних ресурсів Департамент містобудування Львівської міської ради від 19 січня 2020 року зокрема, вбачається, що Львівською міською радою дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення фізичним або юридичним особам земельної ділянки на АДРЕСА_9 не надавався. Відповідно запитуванні документи в управлінні земельних ресурсів відсутні.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові Львівської міської ради від 20 листопада 2020 надано відповідь, з якої вбачається, зокрема, що в результаті пошуку інформації за адресою АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_9 , у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів та в Реєстрі будівельної діяльності, відсутні відомості щодо документів, які дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

З наведеного вбачається, що Інспекцією не реєструвались/не видавались документи що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вищевказаною адресою.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (стаття 365 ЦК України).

Результат аналізу вказаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Водночас висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Крім того, вирішуючи питання припинення права особи на частку, суд повинен встановити об`єкт, який є спільним майном, та з`ясувати чи не існує спору між сторонами щодо цього об`єкта.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Отже, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та інші.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

У справі, що переглядається Верховним Судом зроблено такий висновок: «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо право власності підтверджено правовстановлючими документами та зареєстровано відповідно до закону. Вказаний спір не може бути вирішений, якщо щодо майна, яке реконструйоване, перебудоване, особа не набула права власності у встановленому законом порядку».

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

Скасовуючи судові рішення у справі та передаючи її на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції вказав, що місцевим судом не в повній мірі встановлено на яке майно квартиру ОСОБА_12 просила припинити право власності ОСОБА_1 , а саме не з`ясовано особливості та характеристики квартири, не досліджено технічний паспорт на неї, не враховано, що згідно з розпорядженням № 94 після завершення реконструкції квартири, загальна площа квартири становитиме 217,1 кв. м, житлова 84,5 кв. м, при цьому з матеріалів справи убачається, що квартира, на яку припинено право власності ОСОБА_1 (1/2 частина), складається з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв. м та має загальну площу 33,0 кв. м. Також не з`ясованочи оформлено у встановленому порядку право власності на квартиру після її реконструкції.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з приписами частини третьої та четвертої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Оскільки станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення такого окремого об`єкта нерухомого майна як квартира АДРЕСА_1 , котра складалася з однієї житлової кімнати площею 19,3 кв. м та мала загальну площу 33,0 кв. м., внаслідок самочинно проведеної її реконструкції ні фактично, ні юридично не існує, тобто такий об`єкт втратив тотожність із тим, який належав сторонам у справі на праві спільної часткової власності, відомості про те, що відповідачу ОСОБА_1 належала частка у розмірі у цій квартирі в Реєстрі відсутні, а її співвласниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (при цьому ОСОБА_2 також не належить частка у реконструйованій квартирі у розмірі 1/2), з огляду на те, що позивачі як за первісним, так і за зустрічним позовом не подавали до суду заяв про зміну предмета або підстави таких позовів, а вказаний спір не може бути вирішений, якщо щодо майна, яке реконструйоване, перебудоване, особа не набула права власності у встановленому законом порядку, про що саме у цій справі вказав Верховний Суд під час касаційного перегляду, у їх задоволенні слід відмовити.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні первісного позову, проте помилився щодо мотивів (підстав) такої відмови, що є підставою для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення в цій частині, шляхом її викладення в редакції даної постанови.

А допущені порушення щодо невірного застосування норм матеріального права під час розгляду та вирішення зустрічного позову є підставою для скасування оскаржуваного рішення у цій частині, з ухваленням нового про відмову в його задоволенні.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Враховуючи вищевказане, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що: «за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що визначальними обставинами для встановлення подібності справ № 263/18985/19 та № 916/1174/22 є (1) наявність самочинного будівництва, на яке (2) неправомірно зареєстровано право власності. Спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності».

За встановлених обставин цієї справи та змісту даних позовних вимог, у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Відтак, оскаржуване рішення у цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в задоволенні даних позовних вимог за їх безпідставністю (обранням неефективного способу захисту).

Оскільки у задоволенні усіх позовів відмовлено через обрання неефективного способу захисту та безпідставність, питання дотримання строків позовної давності, колегія суддів не аналізує.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині вирішення первісного позову слід змінити в мотивувальній частині, виклавши таку в редакції цієї постанови, а в частині вирішення зустрічного позову та позову ОСОБА_1 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати, з ухвалення нового про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, враховуючи, що оскаржуване рішення частково змінено в мотивувальній частині, а в іншій частині скасовано, з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, підстави для розподілу (перерозподілу) судових витрат у справі, відсутні.

Щодо додаткового рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) зазначено, що:

«7.24. Аналіз положень статті 244 ГПК України та статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за спеціальною заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України). Подібне право має сторона в господарському судочинства згідно з частиною першою статті 221 ГПК України.

7.25. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки, зокрема пов`язані з необхідністю розподілу судових витрат».

Аналіз змісту заяви про ухвалення додаткового рішення свідчить, що позивачка у ній фактично просила повернути з депозитного рахунку суду 134 000,00 грн, котрі були внесені нею на рахунок територіального управління № 0757.

Скасовуючи судові рішення у справі, Верховний Суд також звернув увагу на те, що при новому розгляді необхідно з`ясувати позицію ОСОБА_1 щодо отримання ним депозитних коштів, призначених як компенсація за частку у спільному майні, які він отримав після ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи наведене, а також фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, та роз`яснення заявнику, що дане питання може бути вирішено судом першої інстанції відповідно до положень статті 444 ЦПК України. Однак, така заява позивачем не подавалась.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, таке слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Помилкове зазначення судом першої інстанції при вирішенні питання щодо ухвалення додаткового рішення виду такого як додаткове рішення, а не ухвала, адже у разі відмови в прийнятті додаткового рішення, судом постановляється ухвала, з огляду на повноваження суду апеляційної інстанції, та оцінивши такі дії суду першої інстанції з точки зору їх розумності, колегія суддів не убачає підстав для скасування та/або зміни оскаржуваного додаткового рішення. Вирішальним при цьому є те, що оскаржуване судове рішення у цій частині є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року в частині вирішення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в квартирі, яка належать на праві спільної часткової власності змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29-30 березня 2023 року в частині вирішення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, а також позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішень та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Франківського районного суду м. Ль вова від 06 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич