КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/369/21 Головуючий у 1 інстанції: Савлук Т.В.

Провадження №22-ц/824/661/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

29 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Кулікової С.В., Верланова С.М.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 655 640 грн заборгованості за договором позики № 8277 від 28.12.2009, 2 375 859,80 грн інфляційних втрат та 322 919, 33 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивував тим, що 28 грудня 2009 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №8277, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 745 600 грн, що на момент їх передання становило еквівалент 93 200 дол. США, які позичальник зобов`язалась повернути до 28 червня 2014 року.

Сторони також погодили, що у разі девальвації національної валюти ОСОБА_2 мала повернути позивачу суму, еквівалентну 93 200 доларів США на момент повернення.

На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_2 склала письмову розписку від 28 грудня 2009 року.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 у порушення умов договору свої зобов`язання в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим 28 жовтня 2015 року та 30 квітня 2016 року він направив на її адресу претензії, в яких зазначив, що позичальник за розписками повернула йому лише 32 400 дол. США зі взятих у борг 93 200 дол. США. Зазначав, що в 2016 році звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Також указував, що в січні 2018 року ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу передала йому грошові кошти в розмірі 900 дол. США та 10 000 грн.

Звертав увагу, що всі вказані обставини встановлені в рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року, яке набрало законної сили, в справі №361/3295/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а тому доказуванню не підлягають.

Оскільки заборгованість за виконавчим написом нотаріуса позичальник не погасила, а також з урахуванням девальвації національної валюти та тривалості невиконання зобов`язання позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 1 655 640 грн неповернутої позики за договором, 2 375 859,80 грн інфляційних втрат від вказаної суми та 322 919,33 грн 3% річних за користування грошовими коштами, що разом складає 4 354 419,13 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, здійснити розподіл судових витрат.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції не з`ясував обставин, що мають значення для справи, зокрема, стосовно наявності у відповідачки заборгованості за Договором та його обсягу, а висновки про недоведеність існування у відповідачки боргу за Договором у національній валюті в розмірі, еквівалентному 58 400 доларів США та про відсутність преюдиційної сили судових рішень не відповідають обставинам справи.

Зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Маляр С.А. - представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою від 07 березня 2023 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково: рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив;

стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 8277 від 28 грудня 2009 року у розмірі 1 655 640 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 2 375,80 грн, 3 % річних у розмірі 322 919,33 грн, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 10 510 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн.

Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу адвоката Маляра С.А. - представника ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року скасовано, справу №753/369/21 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неповернутої суми позики та 3 % річних передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

У судовому засіданні адвокат Маляр С.А. - представник ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2009 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 745 600 грн, що за умовами договору за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками міста Києва на день підписання цього договору становило 93 200 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути не пізніше 28 червня 2014 року позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором.

Повернення позики має здійснюватися з лютого 2010 року щомісячно рівними частинами до 10 числа кожного місяця. На підтвердження повернення певної грошової суми позикодавець видає позичальнику розписку про отримання повернення частини позики.

Згідно з пунктом 3.1 договору в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 93 200 дол. США за середнім курсом продажу доларів США комерційних банків міста Києва на день повернення суми (або частини) позики.

28 грудня 2009 року на підтвердження обставини передачі коштів, обумовлених договором, ОСОБА_2 склала розписку, за якою вона цього ж дня отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 745 600 грн, що становить еквівалент 93 200 дол. США.

ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконала, суму позики за договором у повному обсязі не повернула, в зв`язку з чим 28 жовтня 2015 року та 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 направляв на її адресу претензії за №1 та №2.

03 листопада 2016 року нотаріус вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №6471, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 467 200 грн.

Заборгованість за виконавчим написом відповідачка не погасила.

У січні 2018 року боржник у рахунок погашення боргу за договором позики передала кредитору грошові кошти в розмірі 900 дол. США та 10 000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року в справі № 361/3295/17, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

В указаному рішенні встановлено, що ОСОБА_2 надала суду розписки, зі змісту яких вбачається, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису загальна сплачена нею на користь ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 28 грудня 2009 року сума складає 32 400 доларів США.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 заявила про сплив позовної давності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неповернутої суми позики та 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням трьох відсотків річних є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України дозволяє стверджувати, що початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо договір установлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу) (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц, провадження № 14-10цс18).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року в справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності».

Початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).

Колегія суддів вказує, що обставини, встановлені судами в межах розгляду справи № 361/3295/17, зокрема, часткового виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики на загальну суму 32 400 дол. США. не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг.

У справі, що переглядається ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позику не пізніше 28 червня 2014 року, при цьому судом було встановлено, що за умовами договору позики її повернення мало здійснюватися з лютого 2010 року щомісячно рівними частинами до 10 числа кожного місяця.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді даної справи матеріали не містять доказів на підтвердження дат повернення позичальником цих коштів, а також періоди, за які вони були внесені, а тому суд не може встановити, які чергові щомісячні платежі залишилися несплаченими позичальником та момент, з якого починається перебіг позовної давності за кожним черговим платежем.

Оскільки позивач не жодного разу не з'являвся в судове засіданні, то встановити зазначені обставини у колегії суддів не було можливості. У зв`язку з чим у колегії суддів також була відсутня можливість перевірити розрахунки позивача надати їм оцінку та/або зробити власні розрахунки.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності позову.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині стягнення суми не повернутої позики та 3% річних залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року в частині стягнення суми не повернутої позики та 3% річних залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний текст виготовлено 6 березня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді С.В. Кулікова

С.М. Верланов