КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року місто Київ

Справа № 362/6210/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13608/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Судді доповідача Желепи О. В.

суддів Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року (ухвалене у складі судді Ковбеля М. М., інформація про дату складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просили визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 його дочками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поважними та продовжити строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_6 . Після смерті батька, позивачі - його доньки є спадкоємцями першої черги згідно зі ст. 529 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини. Спадкове майно складається з права на земельну частку (пай), що перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Україна» с. Соколівка Васильківського району Київської області, розміром 2,22 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданого 06 травня 1997 року Васильківською районною державною адміністрацією Київської області.

Зазначали, що батько не проживав разом з їхньою матір`ю. На день смерті батько проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою проживали та були зареєстровані його мати - ОСОБА_7 , яка померла у 2004 році,та сестра ОСОБА_4 . Позивачі були неповнолітніми ( ОСОБА_2 - 12 років, ОСОБА_3 - 14 років) і на момент смерті батька були зареєстровані у АДРЕСА_2 .

Згодом, звернувшись до Гребінківської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, вони отримали від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії № 545-02/31 та № 546-02/31 від 01 серпня 2017 року в зв`язку з тим, що спадкова справа вже була заведена за заявою ОСОБА_4 - сестри спадкодавця, якій29 лютого 2003 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі № 1306. Згідно з заяви ОСОБА_4 та довідки Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що батько не проживав разом з їхньою матір`ю, крім того на відсутність можливості фактично прийняти спадщину після свого батька в установлені законом строки в силу свого віку та правової необізнаності, також на навмисне приховування відповідачем факту існування інших спадкоємців, зокрема, дітей померлого, позивачі просили позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 17 червня 2024 року за допомогою засобів поштового зв`язку направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати поважними причини пропущення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строку для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_6 , визначити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 додатковий строк для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_6 .

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не надав належної оцінки всім обставинам даної справи. Крім того, суд повинен досліджувати поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, та враховувати, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Посилається на те, що такими причинами є вік позивачів на момент відкриття спадщини та не вчинення в їх інтересах законним представником дій щодо звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини. Такі обставини та бездіяльність їх законного представника, в той час коли вони були неповнолітніми, і призвели до пропуску строку на прийняття спадщини. Вказані обставини є поважними для продовження строку на прийняття спадщини.

Зазначає, що юридична необізнаність позивачів щодо строку та порядку прийняття спадщини та незнання про свої права, не можуть розцінюватись судом як неповажні причини.

Вказує, що судом також не враховано ту обставину, що відповідачем було приховано від нотаріуса наявність неповнолітніх спадкоємців першої черги, а також що їх законний представник не здійснила свого обов`язку щодо прийняття спадщини до досягнення позивачами повноліття. Також нотаріусом не здійснено будь-яких дій щодо повідомлення про відкриття спадщини інших спадкоємців.

Посилаєьться на те, що матеріали справи не містять жодного доказу, що спростовував або підтверджував факт обізнаності позивачів про смерть спадкодавця.

Крім того зазначає, що обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції посилався на норми Цивільного кодексу України, в той час як до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

15 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року залишити без змін.

Вказує, що їх з ОСОБА_6 мати, яка була спадкоємцем першої черги, відмовилась від прийняття спадщини на її користь подавши нотаріусу відповідну заяву, а відповідач як спадкоємець другої чарги подала заяву про прийняття спадщини після смерті брата. Докази умисного приховування відповідачем існування інших спадкоємців відсутні, а в заяві про прийняття спадщини відповідач виклала відому їй на той момент інформацію.

Посилається на те, що позивачами не доведено поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини, а зазначені ними обставини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами.

Зазначає, що ОСОБА_3 набула повноліття в 2002 році, а ОСОБА_2 в 2004 році, однак до нотаріуса позивачі звернулись у 2017 році. Позивачі не надали доказів того, що у період з 2002 і 2004 років вони мали об`єктивні та непереборні перешкоди у прийнятті спадщини.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Представник позивача повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету в системі «Електронний суд», про що в матеріалах справи міститься відповідний звіт про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Відповідач про розгляд справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, про що в матеріалах справи міститься відповідне зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того, у заяві що надійшла до Київського апеляційного суду 15 серпня 2024 року, ОСОБА_4 просила розглядати справу за її відсутності.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності нез`явившихся осіб, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Васильківського районного управління юстиції Київської області від 26 грудня 2000 року, актовий запис № 3 від 11 червня 1998 року складено Виконкомом Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Як вбачається зі спадкової справи із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 звернулася ОСОБА_4

26 лютого 2000 року нотаріусом Гребінківської держаної нотаріальної контори, на підставі заяви ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 70/2000 року. До складу спадкового майна ввійшла земельна частка (пай) в розмірі 2,22 га, що належала ОСОБА_6 - члену колективного сільськогосподарського підприємства (сільскогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства) агрофірми «Україна», с. Соколівка Васильківського району Київської області згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай),серія НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Васильківської районної державної адміністрації від 24 грудня 1996 р. №612 (а.с. 33-46).

За життя ОСОБА_6 був постійно прописаний і проживав в с. Соколівка з 1963 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Соколівської сільської ради (а.с. 38).

ОСОБА_7 , мати померлого відмовилася від спадкового майна - земельної частки (паю) на користь своєї доньки ОСОБА_4 (а.с. 34).

29 лютого 2003 року нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що зареєстровано в реєстрі №1306, на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності агрофірми «Україна», що знаходиться в с. Соколівка Васильківського району Київської області, розміром 2,22 умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, виданого 06.05.1997 року Васильківською державною адміністрацією Київської області. Вартість земельної частки (паю) становить 11286,00 грн. (а.с. 39).

Відповідно до свідоцтва про одруження 14 жовтня 2000 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу у виконавчому комітеті Соколівської сільської ради, актовий запис № 3 від 14 жовтня 2000 року, змінила своє прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_4 (а.с. 41).

Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , їхньою матір`ю є ОСОБА_13 (а.с.7,14).

14 серпня 2004 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 та після його реєстрації змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14 серпня 2004 року, актовий запис № 217 (а.с15).ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_17 27 березня 2013 року змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 27 березня 2013 року, актовий запис № 78 (а.с. 8).

01 серпня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса Гребінківської державної нотаріальної контори про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом, на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Україна» с. Соколівка Васильківського району Київської області, розміром 2,22 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала їхньому батьку - ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що отримали постанови нотаріуса від 01.08.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки свідоцтво про право на спадщину вже видано ОСОБА_4 на підставі її заяви (а.с. 11,17).

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виснував, що з моменту відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в установленому законом порядку звернулася ОСОБА_4 , а мати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які на час відкриття спадщини були неповнолітніми, як законний їх представник до нотаріальної контори не зверталася, в тому числі й ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після досягнення ними повноліття та набуття повної цивільної дієздатності також до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались до 2017 року, при цьому про смерть ОСОБА_6 11 червня 1998 року колишній дружині та дітям було достеменно відомо, наведені в позові причини пропуску строку є неповажними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду пешої інстанції, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та є правильним, однак суд першої інстанції обґрунтовуючи такі висновки не врахував положення пункту 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК Українита помилково застосував до даних правовідносин положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту четвертогоПрикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У пункті п`ятому Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, зазначенощо правила Книги шостої ЦК України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом зазначеного припису відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Зазначене положення підтверджується висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18 (справа № 145/797/15-ц) та Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року № 61-39068св18 (справа № 391/769/17).

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилась спадщина, строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняла його сестра ОСОБА_4 , якій 29 лютого 2003 року нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 527 ЦК Української РСР).

Згідно статті 529 ЦК Української РСР При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 530 ЦК Української РСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно ст. 548 ЦК Української РСР Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У частині першій та другій статті 549 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз вказаних норм свідчить, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Згідно положень статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Положеннями статті 550 ЦК Української РСР висзначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

З матеріалів справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги були його мати ОСОБА_7 та його неповнолітні діти (позивачі у справі) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Мати померлого відмовилась від належної їй частини спадкового майна на користь своєї дочки, сестри померлого, ОСОБА_4 .

Законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - їх мати, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не зверталась. Таким чином позивачі спадщину не прийняли.

У 2017 році позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Посилання, як на поважність причин пропуску строку на неповнолітній вік, на юридичну необізнаність позивачів, необізнаність порядку прийняття спадщини та незнання про свої права, а також те, що в матеріалах справи відсутні докази що підтверджували б обізнаність позивачів та їх законного представника про смерть спадкодавця, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі причини не є поважними.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

Крім того такі висновки викладенгі і у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

Посилання на ту обставину, що на момент відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми, а через бездіяльність їх законного представника, останні позбавлені права на спадкування, колегія суддів, з урахуванням обставин даної справи, також не може визнати поважними.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що неналежне виконання своїх обров`язків матір`ю позивачів та не звернення з заявою про прийняття спадщини в інтересах своїх дітей не є поважною причиною для продовження сроку для прийняття спадщини , яка відкрилась в 1998 році. Суд першої інстанції обгрунтовано додатково зазначив, що позивачі досягли повноліття у 2002 році та 2004 році, разом з тим до 2017 року не існувало жодної поважної, обґрунтованої та непереборної обставини, що завадила їм з моменту досягнення повноліття протягом тривалого часу вчинити дії для захисту своїх порушених прав.

Крім того, із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом позивачі звернулись 01 серпня 2017 року та отримали постанову про відмову у вчинені такої нотаріальної дії 01 серпня 2017 року, в той час як з позовом про продовження строку на прийняття спадщини останні звернулись у листпаді 2021 року.

Також апеляційним судом встановлено, що позивачі у листопаді 2017 року звертались до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, який ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2018 залишено без розгляду на підставі заяви позивачів (унікальний номер справи 362/6158/17).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що строк на прийняття спадщини закінчився більш ніж за 20 років до моменту звернення позивачів до суду із даним позвом.

Доводи апеляційної скрги про те, що відповідач не повідомила нотаріусу про наявність неповнолітніх спадкоємців першої черги, не є поважною причиною пропуску строку позивачами на звернення із заявою про прийняття спадщини. Адже саме на позивачів (їх законного представника) було покладено обов`язок дотримання строку визначеного законом на звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріусом не здійснено будь-яких дій щодо повідомлення про відкриття спадщини інших спадкоємців.

Відповідно до пункту 97 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Наведені правила не передбачають для нотаріуса обов`язку у всіх випадках подавати оголошення у пресі про відкриття спадщини та закликання до спадкування; нотаріус не повинен здійснювати розшук спадкоємців, місце проживання яких йому не є відомим.

Інші доводи апеляційної скарги не дають апеляційному суду підстав для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового про задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріально права.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позову, однак при обґрунтуванні рішення до спірних правовідносин застосував норми ЦК України, в той час як дані правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР, рішення слід змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2024 року.

Суддя доповідач О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська