Справа № 522/3983/24
Провадження № 2/522/3899/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.

при секретарі судового засідання Тетькової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про усунення перешкод у праві користування та розпорядження своїм майном,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про усунення перешкод у праві користування та розпорядження своїм майном.

Позивач просить скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 накладений на підставі постанови Генеральної прокуратури України від 07.04.2010 року, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.04.2010 року Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 9737793, реєстраційний номер у реєстрі заборон 129/2010.

В обґрунтування позову зазначено, що 24.02.2023 року ОСОБА_1 стало відомо, що на все його майно накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно від 07.04.2010, винесеної слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 ..

Вказана постанова прийнята слідчим в рамках досудового розслідування у кримінальній справі №49-2929 з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, а також можливого в майбутньому цивільного позову на підставі ст..ст.125, 126, 130 КПК України (в редакції станом на 07.04.2010).

Згідно відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Одеській області кримінальна справа № 49-2929 порушена 31.03.2010 року Генеральною прокуратурою України. Далі по епізодах - перший порушено за ст. 368 ч. 3, в подальшому перекваліфіковано на ст. 190 ч. 4, третій за ст. 369 ч. 1, п`ятий за ст. 364 ч. 3 КК України, 26.11.2010 відносно ОСОБА_3 направлено до суду згідно ст. 232 КПК України (Кодекс 1960); другий за ст. 368 ч. 3 КК України відносно ОСОБА_1 16.08.2010 закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (Кодекс 1960); четвертий за ст. 358 ч. 1 КК України 15.11.2012 знятий з обліку на підставі картки форми 1 з позначкою «знято».

Таким чином, станом на 11.03.2024 року на все майно ОСОБА_1 накладений арешт у кримінальній справі, в якій відносно нього прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу злочину (п. 2 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року), що порушує його право власника на користування та розпорядження майном.

За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М.

Ухвалою суду від 15 березня 2024 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи.

24 квітня 2024 року від представника Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим, Позивачу необхідно звертатись до суду з рамках КПК України.

Також, зазначено, що дії та рішення посадових осіб Генеральної прокуратури Україні щодо накладення арешту на майно повною мірою відповідали вимогам КПК Україні (1960 року) та є законним та зазначено, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі за вимогами про скасування арешту з квартири та нежитлового приміщення офісу.

З огляду на вищевикладене, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора.

27 травня 2024 року від представника Позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої зазначено, що Відповідач підтверджує ту обставину, що на підставі наказу Генерального прокурора України №358 від 27.12.2019 перейменовано юридичну особу «Генеральна прокуратура України» в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Таким чином, Позивач звернувся саме до тієї юридичної особи, працівником якої обмежені його права як власника майна.

Також, зазначено, що Позивач не ставить питання про скасування постанови про арешт майна, що може бути здійснене лише в рамках кримінального провадження, а ставить питання про скасування арешту на майно, так як порушуються його права власника на майно. Жодний інший слідчий орган не вправі скасувати арешт майна ОСОБА_1 , так як у відповідності до КПК України 2012 року будь-які процесуальні дії вчиняються під час кримінального провадження, що складається із досудового розслідування та судового провадження. Оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_1 ніколи не перебувала в іншому органі досудового розслідування окрім Генеральної прокуратури України, то слідчі іншим органів досудового розслідування не вправі приймати будь-які процесуальні рішення відносно ОСОБА_1 ..

20 серпня 2024 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме просив залучити копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2024 року по справи № 757/25951/24-к (провадження 1-кс-23413/24).

30 серпня 2024 року від представника Офісу Генерального прокурора до суду надійшли пояснення, у відповідності до яких зазначено, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 16.07.2024 у справі № 757/25951/24-к не є доказом у цивільній справі у розумінні ст. ст. 76, 82 ЦПК України, оскільки не містить дані про наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи № 522/3983/24.

Зазначена ухвала Печерського районного суду міста Києва від 16.07.2024 у справі № 757/25951/24-к підтверджує виключно факт реалізації права на звернення представника позивача до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного на підставі постанови від 07.04.2010 у кримінальній справі № 49-2929 та відмову у його задоволенні.

До того ж, вказана ухвала не спростовує доводи Офісу Генерального прокурора з приводу того, що на момент виникнення спірних правовідносин (2010 рік) зняття накладеного у ході досудового слідства арешту з майна, здійснювалося слідчим, який здійснював досудове розслідування у кримінальній справі та про те, що кримінальний процесуальний кодекс України (2012 року) не передбачає процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, в якій є постанова слідчого про закриття кримінального провадження, прийнята до набрання чинності цим кодексом.

В судовому засіданні 30 серпня 2024 року представник Позивача адвокат Каланжов В.М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Офісу Генерального прокурора Афанасьєва І.Г. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву на пояснень від 30 серпня 2024 року.

Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником наступного нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення офісу, загальною площею 93.1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, розмір частки: 1/1. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 362, посвідчений 05.08.2020 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. та 2-кімнатної квартири, загальною площею 51,6 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 20583953, розмір частки 1/1. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, номер № 4489, посвідченого 17.10.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В..

Зазначені обставини також підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09 березня 2023 року.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначив, що йому стало відомо, що на все його майно накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно від 07.04.2010, винесеної слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 ..

Вказана постанова прийнята слідчим в рамках досудового розслідування у кримінальній справі №49-2929 з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, а також можливого в майбутньому цивільного позову на підставі ст..ст.125, 126, 130 КПК України (в редакції станом на 07.04.2010).

Згідно відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Одеській області кримінальна справа № 49-2929 порушена 31.03.2010 року Генеральною прокуратурою України. Далі по епізодах:

-перший порушено за ст. 368 ч. 3, в подальшому перекваліфіковано на ст. 190 ч. 4, третій за ст. 369 ч. 1, п`ятий за ст. 364 ч. 3 КК України, 26.11.2010 відносно ОСОБА_3 направлено до суду згідно ст. 232 КПК України (Кодекс 1960);

-другий за ст. 368 ч. 3 КК України відносно ОСОБА_1 16.08.2010 закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (Кодекс 1960);

-четвертий за ст. 358 ч. 1 КК України 15.11.2012 знятий з обліку на підставі картки форми 1 з позначкою «знято».

Таким чином, станом на 11.03.2024 року на все майно ОСОБА_1 накладений арешт у кримінальній справі, в якій відносно нього прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу злочину (п. 2 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року), що порушує його право власника на користування та розпорядження майном.

Так, відповідно до Інформаційної довідки із Реєстру речових прав на нерухоме майно на все майно ОСОБА_1 , накладено арешт на підставі постанови від 07.04.2010 у кримінальній справі №49-2929.

16.08.2010 року старший слідчий в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Ніколаєв М,П. виніс постанову про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року.

Відповідно до п.9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності КПК України 2012 року.

Постанова про накладення арешту на майно ухвалена органом досудового слідства - 07.04.2010 року, тобто до набрання чинності новим КПК України.

Отже, виходячи із п.9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, постанова про арешт майна продовжує свою дію до цього часу.

Проте положеннями КПК України (в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив.

Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу Україні, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Під час судового розгляду встановлено, що на майно ОСОБА_1 накладено арешт на підставі постанови від 07.04.2010 у кримінальній справі №49-2929, відповідно до положень КПК України 1960 року, а саме до набрання чинності КПК України 13.04.2012.

Таким чином, спори про право, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13.

У зв`язку з вищевикладеним. Суд вважає за можливе розглянути в рамках цивільного судочинства вимогі ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження своїм майном, шляхом скасування арешту нерухомого майна ОСОБА_1 накладений на підставі постанови Генеральної прокуратури України від 07.04.2010 року, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.04.2010 року Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 9737793, реєстраційний номер у реєстрі заборон 129/2010

Суд враховує ту обставину, що в матеріалах справи є ухвала Печерського районного суду м. Одеси по справі № 757/25951/24-к, провадження 1-кс-23413/24, з якої вбачається, що відповідною ухвалою клопотання адвоката Каланжова В.М., який діяв в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна накладеного на підставі постанові від 07 квітня 2010 року кримінальній справі № 49-2929 залишено без задоволення.

Також, роз`яснено право на здійснення захисту майнового права в порядку цивільного судочинства.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

У відповідність до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Арешт на майно ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в даній ситуації кримінальний процесуальний закон 1960 року не передбачає.

При розгляді таких спорів суди повинні враховувати роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Так, відповідно до п. 2 зазначеної Постанови Пленуму вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналізуючи вищенаведені обставини, в даний час дія арешту на нерухоме майно порушує право власності позивача, в частині вільного користування та розпорядження своїм майном, оскільки в державному реєстрі наявні відомості про арешт нерухомого майна.

Положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про усунення перешкод у праві користування та розпорядження своїм майном.

Суд не погоджується з правовою позицією представника відповідача про те, що Офіс Генерального прокурора не є належним відповідачем по даній справі, оскільки за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку.

Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174,539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Однак, у даному випадку накладений арешт у кримінальній справі, в якій відносно Позивача прийнято рішення про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу злочину (п. 2 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року), проте зняття арешту не відбулось, з незалежних від позивача причин, , постанову Генеральної Прокуратури України б/н від 07 квітня 2010 року про накладення арешту, правовідносини між ОСОБА_1 та Генеральною Прокуратурою України припинено, але продовжує існувати арешт, а відтак наявність арешту перешкоджає порушує конвенційне право власності на мирне володіння майном.

Саме відповідач є належним відповідачем, оскільки відповідачами у справі про зняття арешту є особа, в інтересах якої було накладено арешт, в даному випадку арешт було накладено в інтересах держави Генеральної Прокуратурою України, яка з 27.12.2019 року перейменовано на Офіс Генерального прокурора.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що відповідні вимоги позивача за позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 76-81, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про усунення перешкод у праві користування та розпорядження своїм майном - задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений на підставі постанови Генеральної прокуратури України від 07.04.2010 року, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.04.2010 року Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 9737793, реєстраційний номер у реєстрі заборон 129/2010.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10 вересня 2024 року.

Суддя Чернявська Л.М.