ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4508/24 Справа № 204/8935/22 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 13.08.1998 року, виданого ВАТ ДМЗ.

Інші 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_4 : 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності б/н від 13.08.1998 року, виданого ВАТ «ДМЗ»; 1/3 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після померлої дружини ОСОБА_5 .

Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 25.01.1982 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Позивач, як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_4 спадщину прийняв у встановленому законом строк у відповідності до ст. 1268 ЦК України.

Проте у зв`язку з відсутністю коштів на час смерті батька, не зареєстрував право власності на 2/3 частини нерухомого майна.

В жовтні 2022 року він звернувся до адвоката для надання правової допомоги щодо оформлення спадщини.

В ході перевірки документів представником позивача було отримано інформацію, що його квартира вибула з його володіння поза його волею.

Так, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58219496 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 196, виданого 19.05.2021, зареєстрував право власності на спірну квартиру на невідому позивачу особу - ОСОБА_3 . Номер запису про право власності/довірчої власності: 42021208.

Після цього, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 59061258 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1132, виданого 02.07.2021 зареєструвала право власності на спірну квартиру на невідому позивачу особу - ОСОБА_1 . Номер запису про право власності/довірчої власності: 42783479.

Позивач стверджує, оскільки між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач, на підставі ст. 388 ЦК України як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею, що зумовлює необхідність звернення позивача із позовом про витребування майна та визнання права власності.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких Ольга Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 7 581 грн. 92 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.08.1998 року, виданого ВАТ ДМЗ (а.с. 23) квартира АДРЕСА_2 , належала на праві приватної часткової власності позивачу ОСОБА_2 - 1/3 частина квартири, померлому батьку позивача ОСОБА_4 - 1/3 частина та померлій матері позивача - ОСОБА_5 - 1/3 частина квартири. Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 спадщину у вигляді 1/3 частини вищезазначеної квартири отримав її чоловік ОСОБА_4 (а.с. 22)

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на належні йому 2/3 частини квартира АДРЕСА_2 . Позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

03 квітня 2015 року за заявою представника позивача ОСОБА_6 про видачу свідоцтва про право на спадщину, була заведена спадкова справа № 10/2015 (а.с. 201-215).

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_2 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізнався, що власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 02.07.2021 року, реєстраційний номер 1132, є відповідачка ОСОБА_1 (а.с. 17-18).

Вказаний договір купівлі-продажу укладено між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьким О.О., реєстраційний номер 1132 від 02.07.2021 року (а.с. 127-128). На підставі вказаного договору до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено запис № 59061258 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 (а.с. 17). Як зазначено у п. 1.3 даного договору, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить продавцю ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.05.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., за реєстровим номером 196 та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 травня 2021 року, номер запису про право власності 42021208.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, яка була витребувана на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 4 квітня 2023 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. 19 травня 2021 року посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 159-199). Відповідно до тексту даного договору Продавець ОСОБА_7 зобов`язується передати квартиру у власність покупцю, а Покупець ОСОБА_3 зобов`язується прийняти квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і сплатити за неї обговорену грошову суму у розмірі 536 800 грн. Згідно з п. 1.3 цього Договору, квартира, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23 червня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.

Також, в матеріали нотаріальної справи нотаріусом Бондар М.О. було долучено договір купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстрованим номером 1372, відповідно до якого продавці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобов`язуються передати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у власність покупцю, а покупець ОСОБА_7 зобов`язується прийняти і сплатити за неї обговорену грошову суму у розмірі 85 095 грн. 65 коп. Даний договір не має штампу реєстрації в КП ДМБТІ, а також до нього не було долучено витягу КП ДМБТІ про реєстрацію права власності за цим договором, у встановленому законом порядку, який діяв на час оформлення даного договору.

Таким чином, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О., під час проведення нотаріальної перевірки та реєстраційних дій по цій квартирі всупереч законодавчих вимог не здійснив власний запит до КП ДМБТІ щодо реєстрації права власності за договором купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстрованим № 1372. Цей обов`язок перевірки даних для реєстраторів запроваджено з 2013 року. У Законі № 1666-VIII від 6 жовтня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» «підсилено імператив» такого обов`язку.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 10 даного Закону у редакції від 2 листопада 2016 року, встановлено обов`язок державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитувати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Більш того, нотаріусом Бондар М.О. 19 травня 2021 року було отримано та долучено до матеріалів нотаріальної справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого станом на 19 травня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 належало позивачу ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини квартири, та померлому батьку позивача ОСОБА_4 в розмірі 2/3 частини.

На виконання ухвали суду від 1 серпня 2023 року про витребування доказів, а саме: договору купівлі-продажу спірної квартири від 23 червня 2010 року, Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 5 жовтня 2023 року направлено повідомлення про неможливість виконання ухвали суду у зв`язку з наступним.

На підставі Наказу Головного управління юстиції в Дніпропетровській області № 445/7 від 10.12.2014 року, нотаріальні документи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. експертною комісією Головного управління юстиції в Дніпропетровській області були передані на зберігання до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, згідно з Актом про вилучення справ приватного нотаріуса для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 25.12.2014 року. (а.с. 248). Згідно з Реєстром для реєстрації нотаріальних дій справ приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за 2010-й рік, індекс справи № 02-33, том 1, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, за 23 червня 2010 року запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири відсутній; за 23 червня 2010 року в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, том 1, зареєстровано 13 нотаріальних дій з № 946 по № 960; у справі індекс № 02-03 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались» приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за 2010-й рік, том 3 за період з 15 червня 2010 року по 30 червня 2010 року, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, примірник договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року по реєстру за № 1372, відсутній. Згідно з Реєстром для реєстрації нотаріальних дій за 2010-й рік приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за 2010-й рік, індекс справи № 02-33, том 2, що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, за реєстровим № 1372 від 02 серпня 2010 року було зареєстровано іншу нотаріальну дію від іншої особи.

Також дані обставини підтвердила особисто у судовому засіданні державний нотаріус Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Толонарь І.В., надавши на огляд суду оригінал Реєстру для реєстрації нотаріальних дій справ приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за 23.06.2010 року та 02.08.2010 року, з якого було встановлено, що в реєстраційній книзі запис про посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2010 року № 1372 відсутній, а за реєстровим № 1372 від 2 серпня 2010 року було зареєстровано іншу нотаріальну дію від іншої особи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року не укладався та нотаріально не посвідчувався; враховуючи те, що на момент смерті позивач проживав та був зареєстрований разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що позивач прийняв спадщину після померлого батька.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилався як на правову підставу передбачену ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Так, статтею 387 ЦК України, визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, предметом доказування у цій справі є факт вибуття з володіння власника майна проти його волі та набуття такого майна добросовісним набувачем.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, вбачається, що якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача навіть в тому випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Статтею 396 ЦК України, встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Пунктом 8 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Пунктом 22 визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

У зв`язку із чим, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Пунктом 26 також визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Так, за змістом статті 54 Закону України «Про нотаріат», в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваних правочинів (далі - Закон) нотаріуси які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Згідно статті 55 Закону, угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 46-1 Закону, було передбачено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.

Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 52 Закону, про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається.

Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр.

Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Отже, відсутність у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2010-й рік приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., що знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, запису щодо посвідчення ним договору купівлі-продажу спірної квартири за реєстровим № 1372 від 23.06.2010 року, свідчить про те, що правочин не укладався та нотаріально не посвідчувався.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За приписами частин 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 ЦК України, визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, обставин справи у даній справі встановлено, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 23.06.2010 року є нікчемним, оскільки вказаний договір ніколи не укладався та не реєструвався згідно з вимогами закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зазначене узгоджується з позицією ВС викладеною в постанові від 11.03.2020 року по справі № 210/1609/15.

Статтею 1218 ЦК України, визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом, 1/3 частина спірної квартири належить позивачу ОСОБА_2 на праві власності, а інші 2/3 частини зазначеної квартири є спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копією спадкової справи № 10/2015, відкритою 3 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Аршава І.О., з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщин,у на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець першої черги звернувся позивач ОСОБА_2 .

Враховуючи, що позивач є власником 1/3 частини спірної квартири, яка незаконно вибула з його володіння, у встановлений законом строк та спосіб прийняв спадщину, тобто до нього перейшли в порядку спадкування всі права та обов`язки померлого власника 2/3 частин спірної квартири ОСОБА_4 , тому позивач наділений відповідним правом на звернення до суду із позовом щодо витребування спірного майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , у розумінні положень ч. 1 ст. 388 ЦК України.

З огляду на те, що спірна квартира вибула із володіння позивача та його померлого батька поза їх волею, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, шляхом витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 .

Що стосується вимог позивача про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після померлого батька, колегія суддів зазначає наступне.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

В силу статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на належні йому 2/3 частини квартира АДРЕСА_2 .

Оскільки на момент смерті спадкодавця позивач проживав та був зареєстрований разом із батьком, то позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька, та відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину.

3 квітня 2015 року позивач через свого представника звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Аршави В.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 . За його заявою була заведена спадкова справа № 10/2015 (а.с. 201-215).

Згідно з положеннями п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право позивача підлягає також захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки, встановлено, що позивач не має можливості отримати спадщину у встановленому законом порядку з незалежних від нього причин.

Доводи апелянта, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому у неї не може бути витребуване майно, є безпідставними, оскільки майно випробовується у відповідача саме як у добросовісного набувача. Встановлений ст. 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності відповідачки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Факт понесення відповідачкою витрат на ремонт майна не може бути законною підставою для відмови у задоволенні позову, проте не позбавляє відповідачку права заявити окремо вимоги до винної особи про відшкодування завданої їй шкоди.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленим судом попередньої інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: