ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року м. Чернівці

справа № 725/8576/23

провадження №22-ц/822/632/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 15 січня 2024 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Авентус Україна» з метою отримання споживчого кредиту, у зв`язку з чим підписала електронний Договір №4913729, згідно якого отримала кредит у розмірі 20 000грн. Відповідач порушила зобов`язання за договором. Враховуючи невиконання ОСОБА_1 своїх боргових зобов`язань перед Кредитором

18 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу № 18.04/23-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за даним кредитним договором.

Відповідач має заборгованість в загальному розмірі 59 520грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК« «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором №4913729 від 13.10.2021 року в розмірі 59 520грн., інфляційні втрати - 15177,60 грн., три відсотки річних - 2788,47 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 15 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія Фінтраст Україна» заборгованість у розмірі 59 520грн, інфляційні втрати 15 177,60грн., три відсотки річних - 2788,47 грн. за кредитним договором №4913729 від 13.10.2021 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 15 січня 2024 року, та у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Посилаючись на обставини позову, зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримала кредитні кошти та в подальшому порушила обов`язок з їх повернення, тобто не виконувала умови кредитного договору №4913729 від 13 жовтня 2021 року.

Тобто, належних та допустимих доказів того, що позивач надав, а відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 20 000 грн матеріали справи не місять, так само, як і не доведено наявність заборгованості у розмірі вказаному у наданих позивачем розрахунках за вказаним кредитним договором.

Оскаржуваним рішенням суду з відповідачки стягнуто інфляційні втрати в розмірі 15 177,60грн та 3 % річних у розмірі 2788,47 грн, що грубо порушує права ОСОБА_1 , оскільки згідно із пунктами 15 та 18 Перехідних положень ЦК України інфляційні витрати за період з березня 2022 року по червень 2023 року та 3 % річних за період з 13 березня 2022 року по 04 жовтня 2023 року не можуть бути стягнуті.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Також, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 8 000 грн.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 13.10.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено кредитний договір за №4913729. Згідно даного договору відповідач отримав кредит у розмірі 20 000грн.

18 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія Фінтраст Україна» укладено Договір факторингу № 18.04/23-Ф, згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1. Договору Факторингу За цим договором Позивач (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» (Клієнта) (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, в наслідок несвоєчасного виконання зобов`язання, на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і складає: 20 000 грн. - тіло кредиту та 39 520грн. - нараховані проценти, всього 59 520грн.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів з цим не погоджується.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

А тому, оспорюваний договір відповідає вимогам статті 11 Закону, оскільки позивач перед взяттям кредиту був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору, саме до його підписання, адже без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору, клієнт не може перейти до наступного етапу безпосереднього підписання договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 13 жовтня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір №4913729 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачу надано 20 000грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача на строк 30 днів, зі сплатою відсотків 1,90% в день в межах строку кредитування. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору.

При цьому, відповідачка ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду НОМЕР_1 , який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору 13 жовтня 2021 року о 14:45:04 год.

Договір про надання споживчого кредиту, Додаток № 1 до нього, в якому визначено графік платежів, сума кредиту та сума нарахованих процентів, і паспорт споживчого кредиту підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором А 812950 від 13 жовтня 2021 року о 14:45:04 / ОСОБА_1 / .

Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Відповідно до п.2.1 вказаного договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної карти № НОМЕР_2 , реквізити якої надані відповідачем.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (картка обліку Договору), вбачається, що 12 листопада 2021 року відповідачка здійснила оплату на рахунок кредитора у розмірі 5700грн., оплата нарахованих процентів за користування кредитом (190 х 30). (а.с.54).

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Відповідачка є держателем своєї карти № НОМЕР_2 , однак, заперечуючи отримання кредитних коштів, на підтвердження своїх доводів наведених в апеляційній скарзі не надала довідку про рух коштів по цій карті, з якої можливо було б підтвердити чи спростувати перерахування коштів в сумі 20 000 грн.

Наданий позивачем поденний розрахунок заборгованості (карта обліку), який узгоджується з умовами договору споживчого кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості ОСОБА_1 за цим договором.

Відповідачка не довела відсутність зарахування грошових коштів на її картковий рахунок та здійснення платежу на погашення заборгованості по кредитному договору, оскільки відсутня виписка з карткового рахунку та інші докази, які відповідачка могла надати на підтвердження своєї позиції.

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин і положення ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність » не застосовуються до оспорюваного договору.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги, що у матеріалах справи немає бухгалтерських документів про видачу кредиту не заслуговують на увагу.

Також апелянтом не доведено належними та допустимими доказами сплату заборгованості по тілу кредиту.

Щодо нарахування та стягнення відсотків

Згідно до п.1.4. договору строк кредиту 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 договору.

Таким чином, згідно умов кредитного договору дата повернення кредиту 12 листопада 2021 року, про що зазначено в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору (п. 1.4 договору).

Пунктом 4.1 договору строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4 договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2 (п.п. 4.2.1-4.2.4) договору або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп.4.3.1-4.3.2) договору; повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів (п. 6.1 договору).

Пунктом 4.2.2 договору визначено, що споживач має право порушувати питання про продовження строку дії договору шляхом здійснення відповідного платежу у розмірі нарахованих та несплачених на дату платежу процентів.

Відповідно до п.4.2.3 кредитного договору товариство вправі акцептувати пропозицію споживача про продовження строку дії договору шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту.

Так, умовами договору споживчого кредиту передбачено нарахування відсотків після місячного строку дії договору, оскільки умовами договору передбачено його автоматичну пролонгацію.

Пунктом 4.3 вказаного договору визначено порядок пролонгації строку кредиту. Сторони домовилися, що у випадку якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п.4.3.1).

Згідно з п. 4.3.1. - п. 4.4. Кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до п.п. 4.2.2 - 4.2.4 Договору.

Аналізуючи викладене, у даній справі строк кредитування скінчився 11листопада 2021 року (останній день дії кредитного договору), оскільки споживач 12 листопада 2021 року здійснив сплату 5700 грн., що вбачається з розрахунку заборгованості, а тому строк кредитування продовжився на 90 днів.

Отже нарахування позивачем заборгованості по відсоткам на період часу після закінчення строку дії кредитного договору є необґрунтованим, що вбачається з правового висновку Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2018 року по справі №564/2199/15-ц.

Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи апеляційної скарги. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідач також їх не надав, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи зазначене, відповідно до умов договору, розрахунок заборгованості за відсотками становить :

-за період 13.10.21 року по 11.11.21 року (30 днів х 190 грн =5700)

-за період 11.11.21 року - по 10.02.22 року (90 днів х 380 грн =34200), а всього нараховані відсотки за строк дії договору 39900 грн.

Оскільки відповідачка сплатила 5 700 грн., стягненню підлягають відсотки в сумі 34 200 грн. (39900-5700 =34200).

Щодо нарахування відсотків за кредитним договором № 4913729 від 13 жовтня 2021 року за період з 11 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року, слід зазначити наступне.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з кредитного договору №4913729 від 13 жовтня 2021 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , кредит в сумі 20000 грн. був виданий строком на тридцять днів, та з урахування пролонгації договору відповідно до розділу 4, до 10 лютого 2022 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №4913729 від 13 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , за період з 13 жовтня 2021 року по 10 лютого 2022 року, заборгованість за відсотками складає 39 520 грн. (а.с.54).

З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів після 10 лютого 2022 року є неправомірним.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% від простроченої суми та інфляційних втрат за період з березня 2022 року по червень 2023 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).».

Також відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Тому нарахування інфляційних та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають стягненню з відповідача з березня 2022 року по червень 2023 року.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

За таких обстави з відповідача на користь позивача слід стягнути 20000грн. - боргу за тілом кредиту, 34200грн. - відсотки за користування кредитом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом не повно з`ясовані всі обставини справи, порушені норми процесуального права та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» сплатив судовий збір у розмірі 2 147,20грн., з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (54200*100/77486,07=69,94%) а саме у розмірі 2 007,16 грн. (2 684*69,94%).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2576,64 грн.

Оскільки частково задоволена апеляційна скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (30,06%), а саме у розмірі 774,53 грн. (2576,64*30,06%).

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою було подано копію Договору про надання правничої допомоги №10/07-2023 від 10 липня 2023 року, укладеного між адвокатом Столітнім М.М. та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (а.с.12-13), копію Звіту про надання правничої допомоги від 04 жовтня 2023 року (а.с.9), копію рахунку на оплату по замовленню №1252/04/10 від 04 жовтня 2023 року на суму 10000,00 грн. (а.с.25), копію платіжної інструкції від 09 жовтня 2023 року №1176 про оплату ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» адвокату Столітньому М.М. 10000,00 грн. (а.с.26), копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1423361 від 04 жовтня 2023 року (а.с.75), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9422/10 від 18 вересня 2020 року (а.с.76).

Відповідно до Звіту про надання правничої допомоги від 04 жовтня 2023 року та рахунку на оплату по замовленню №1252/04/10 від 04 жовтня 2023 року позивачу надано наступні послуги професійної правничої допомоги: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви, складення позовної заяви та подання її до суду, на загальну суму 10000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000грн. надану в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав ордер про надання правничої (правової) допомоги від 13 лютого 2024 року, звіт про надання правничої допомоги від 08 липня 2024 року та платіжну інструкцію від 08 липня 2024 року № 5533 на суму 8 000,00 грн.

Відповідачем не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення.

Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених ним на правничу допомогу, а відповідач не заявляв про їх неспівмірність складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог (69,94%), а саме у розмірі 12 589,20 грн. (18000*69,94%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Фінтранс Україна» різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 1232,53 грн. (2007,16 -774,53).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 15 січня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість у розмірі 54 200 грн. В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судовий збір в розмірі 1 232,53 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 12 589,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна