Номер провадження: 22-ц/813/2236/24
Справа № 522/5621/23
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця.

Позов мотивований тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року у справі №523/15770/16-ц на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на користь позивача стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 42 835 грн та судові витрати в сумі 780 грн.

30.05.2017 року з метою виконання даного рішення Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчі листи, відповідно до яких відповідачем відкрито виконавчі провадження, зобов`язано боржників подати декларацію про майно та доходи і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації. З неодержанням декларації від боржників протягом тривалого часу виконавцем чинилися перешкоди у виконанні рішення суду, у зв`язку з чим позивач був вимушений звертатися до суду. Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року, 26.07.2019 року, 17.09.2019 року, 08.02.2022 року, 05.05.2022 року дії та бездіяльність виконавця, що полягають у невиконанні судового рішення, визнавалися незаконними і зобов`язано вчинити дії у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вказував, що при розгляді скарг встановлено, що майновий стан боржників надавали підстав для виконання виконавчого документа, проте рішення суду від 16 травня 2017 року до тепер не виконано. Позивач зазначав, що присуджені кошти за рішенням суду від 16 травня 2017 року у загальному розмірі 43 615 грн є майном та в результаті протиправних дій і бездіяльності службової особи державного виконавчого органу у продовж 5 років 8 місяців порушено передбачене Конституцією, законами і міжнародними договорами України право позивача на володіння і користування цим майном, відповідальність за що несе держава, за таких підстав позивач має право на відшкодування завданої майнової та моральної шкоди. Позивач наголошував, що завдання шкоди підтверджується судовими рішеннями про визнання незаконними дій і бездіяльність службових осіб державного виконавчого органу та зобов`язання вчинити певні дії, що набрали законної сили. Крім того, систематичне оскарження протиправної поведінки державного виконавця і судова тяганина з вирішення питання захисту порушеного права призвело до фізичного виснаження, втоми і втрати часу, що позбавило спокійного ритму життя позивача. З посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення від 15.10.2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», Заява № 40450/04, позивач визначив розмір майнової шкоди у сумі 73 055 грн, що складається з інфляційних втрат (помноження грошової суми, що підлягає стягненню за рішенням суду від 16 травня 2017 року - 43 615 грн (42 835 грн + 780 грн) на індекс інфляції за період з червня 2017 року по березень 2023 року - 167,5%). Спричинену моральну шкоду позивач оцінив грошовим виразом у розмірі 100 000 грн, що відповідає вказаному рішенню ЄСПЛ, - 2500 євро, що за курсом НБУ складало 100 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн моральної шкоди. В решті вимог позову відмовлено.

Дане рішення суду мотивоване тим, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та заявленою шкодою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, якими у даному випадку є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не державна виконавча служба. У зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначив, що посилавшись в обґрунтування позовних вимог на фізичні страждання, позивач належних та допустимих доказів таких фізичних страждань суду не надав. Разом з тим, суд прийняв до уваги, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду позивач витрачав час на звернення до суду, що позбавило його певною мірою спокійного ритму життя та викликало негативні емоції у вигляді обурення та гніву. Тому, оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення про стягнення коштів, з урахуванням глибини душевних страждань ОСОБА_1 , тривалості невиконання рішення суду, суд дійшов висновку, що наявні всі складові цивільно-правової відповідальності, в зв`язку з чим вимоги про відшкодування моральної шкоди з урахуванням їх розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню у розмірі 2 000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням принципу верховенства права та не відповідає Конституції, законам і міжнародним договорам України. Апелянт наголошує, що суд не захистив його порушеного права на володіння майном; не забезпечив захисту права власності у спосіб, визначений ч. 3 ст. 386 ЦК України. Також наполягає, що суд не розглянув обставин, що пов`язані з тривалим невиконанням судового рішення, за що держава має сплатити компенсацію, крім того відмова у відшкодуванні майнової шкоди, завданої тривалим невиконанням рішення суду, не відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема, апелянт вказує, що висновок суду, що інфляційні втрати є відповідальністю боржника, а не державної виконавчої служби, суперечить резолютивній частині рішення ЄСПЛ від 15.10.2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», оскільки тривале не стягнення коштів за рішенням суду державним виконавчим органом є незаконним втручанням державної влади у право на майно. Разом з цим, апелянт вважає визначену судом моральну шкоду у розмірі 2 000 грн несправедливою і неспівмірною, зокрема судовій тяганині з державним виконавчим органом щодо належного виконання судового рішення, за період чого апелянту завдано значних моральних і фізичних страждань, несумісності тривалого виконавчого провадження у виконання судового рішення з вимогою щодо розумного строку та не відновлення порушеного права на момент ухвалення рішення у справі. Також за твердженням апелянта, визначений розмір моральної шкоди не відповідає практиці ЄСПЛ.

На вказану апеляційну скаргу представник Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав до суду відзив, в якому заперечує проти апеляційної скарги та зазначає, що відділ ДВС вжив всі заходи щодо виконання виконавчого документу, проте у боржників відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, і всі дії державного виконавця у відповідності до чинного законодавства та заходи щодо розшуку майна боржників виявилися безрезультатними. Відділ ДВС наполягає, що апелянт не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року залишити без змін.

У зв`язку з поданим відповідачем відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 подав до суду пояснення, згідно яких не погоджується з доводами відзиву та просить їх відхилити як такі, що суперечать Конституції, законам і міжнародним договорам України, практиці ЄСПЛ.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Дана справа за ціною позову, меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, згідно зі ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом без виклику її учасників.

Як встановлено ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

За приписами ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

-30.05.2017 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 523/15770/16-ц на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року, що набрало законної сили 29.05.2017 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 42 835,00 грн та 780 грн судових витрат;

-31.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції з заявою про примусове виконання рішення суду за виконавчим листом від 30.05.2017 року № 523/15770/16-ц;

-ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року у справі № 523/6231/18 скарга ОСОБА_1 задоволена, визнано бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Офіцерової Л.Л., пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 02.03.2018 року, неправомірною. Визнано повідомлення головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Офіцерової Л.Л. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018 року незаконним та зобов`язано усунути порушення права шляхом вчинення дій встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»;

-постановою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі № 523/6231/18 апеляційну скаргу першого Приморського відділу ДВС м. Одеси Головного управління юстиції в Одеській області залишено без задоволення. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року про задоволення скарги на дії державного виконавця залишено без змін;

-ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року у справі № 523/11532/18 скарга ОСОБА_1 задоволена, визнано неправомірними дії начальника Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. щодо повернення заяви ОСОБА_1 щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси № 523/6231/18 від 07.06.2018 року та зобов`язано начальника Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. усунути допущене порушення прав ОСОБА_1 шляхом розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2018 року щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси № 523/6231/18 від 07.06.2018 року з урахуванням встановлених в даному судовому рішенні обставин;

-постановою від 30.07.2019 року державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцеровою Л.Л. відкрито виконавче провадження № 59677938 з примусового виконання рішення суду стосовно боржника ОСОБА_3 про стягнення коштів у розмірі 43 615 грн на підставі виконавчого листа № 523/15770/16-ц, виданого 30.05.2017 року;

-ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року у справі № 523/9329/19 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. задоволено. Визнано бездіяльність головного державного виконавця першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. при виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц неправомірною. Зобов`язано головного державного виконавця першого Приморського відділу ДВС м. Одеси Офіцерову Л.Л. усунути порушення права шляхом вчинення виконавчих дій з виконання рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 року за виконавчим листом № 523/15770/16-ц у відповідності із Законом України «Про виконавче провадження»;

-постановою Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року у справі № 523/9329/19 апеляційну скаргу начальника Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. задоволено частково, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л.;

-постановою Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 523/9329/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року скасовано, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року залишено в силі;

-ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 року у справі № 523/15843/20 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м. Одеси) Офіцеревої Л.Л. залишено без задоволення;

-постановою Одеського апеляційного суду від 25.05.2021 року у справі № 523/15843/20 ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 року в частині залишення без задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Офіцерової Л.Л. щодо не направлення ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019 року скасовано та прийнято в цій частині постанову. Визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Офіцерової Л.Л. щодо не направлення нею ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019 року. Зобов`язано головного державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Офіцерову Л.Л. направити ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019 року. В іншій частині ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 року залишено без змін;

-постановою Одеського апеляційного суду від 25.05.2021 року у справі № 523/15843/20 встановлено, що судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Офіцерової Л.Л. в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та вчинення дій з примусового виконання рішення суду, оскільки з представлених матеріалів вбачається, що державний виконавець вже наступного дня після надходження заяви стягувача 30.07.2019 року відкрила виконавче провадження та здійснила заходи примусового виконання рішення наклала арешт, вчинила дії щодо розшуку та встановлення майна боржника, тощо;

-рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 у справі № 523/15770/16-ц не виконано;

-бездіяльність державного виконавця також підтверджується ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2022 року (справа № 523/263/22), ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.05.2022 року (справа № 523/15356/21).

Колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому, згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання (ст. 1 цього Закону).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Щодо компенсації майнової шкоди, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності.

Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19, пункт 26), правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження№ 12-199 гс 18, пункт 5.30) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19 зазначив, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає І відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України».

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

В ухвалі Верховного Суду від 03 липня 2023 року справа № 686/6323/22 (провадження № 61-9278ск23) касаційний суд зауважив, що причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».

Разом з тим, по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц (провадження № 61-12530св18).

У ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (пункт 4.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17 (провадження № 12-3гс21)).

Процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

У справі, що переглядається, районний суд не врахував, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, тому зробив помилковий висновок, що інфляційні втрати не можуть були стягнуті з державної виконавчої служби у правовідносинах щодо відшкодування шкоди.

Разом з тим, суд встановив, що позивач не довів наявність майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом, тому зробив правильний висновок, що сам лише факт тривалого невиконання рішення суду, у тому числі внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, не є підставою для її стягнення.

Оскільки не відбулося конкретизації змісту зобов`язання, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому саме з цих підстав вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим судове рішення в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року по справі № 759/14039/19 (провадження № 61-21028св21).

Щодо компенсації моральної шкоди, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, згідно змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Тобто, у даній категорії справ, і у даній справі зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу (позивачам) шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.

При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив надмірну тривалість невиконання рішення суду, внаслідок чого ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби.

В той же час, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, в сумі 2000 гривень, суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, на які посилався позивач, обґрунтовуючи вимоги в цій частині.

Відповідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п.53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N 1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (див. згадане вище рішення у справі Скордіно N 36813/97, п. 195 у кінці);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (див. там само, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (див. там само, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп. 202 - 206 і 213). Зокрема, у справі "Харук та інші проти України" (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява N 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути стягнутий в сумі 100 000 грн.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення на його користь грошових коштів та з урахуванням вимог розумності і справедливості апеляційний суд вважає, що на користь позивача із держави Україна підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 20 000 грн.

Визначений розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З огляду на вказане, керуючись положеннями статті 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, збільшивши її розмір до 20 000 гривень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця в редакції цієї постанови, а також змінити рішення суду щодо розміру стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди шляхом збільшення її до 20 000 грн. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2023 року - змінити.

Мотивувальну частину рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця викласти в редакції цієї постанови.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова