КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/5778/24 Головуючий у 1 інстанції: Єросова І.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця з 21.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заяви вказував, що заявник та боржниця проживають окремо.

Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком, що підтверджується актом обстеження умов проживання дитини, проведеними органами опіки та піклування.

Батько повністю та одноособово опікується та утримує малолітнього ОСОБА_3 , забезпечує його харчування, одяг, регулярне медичне забезпечення та інше.

Мати разом з дитиною не проживає. В добровільному утриманні своєї дитини в грошовий спосіб участі не приймає.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 1 травня 2024 року захисник ОСОБА_1 - Якименко М.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про видачу судового наказу, яким стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів ОСОБА_2 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця з моменту звернення до суду із заявою і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з відкритих джерел ЄДРСР вбачається наявність судового наказу від 22.03.2023, яким з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 у справі № 759/5005/19,а тому з підстав п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував у даному випадку норми вказаної статті, оскільки сторони у справах № 759/5778/24 та №759/5005/19 - різні.

Зокрема, у справі № 759/5778/24 стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 , в той час як у справі № 759/5005/19 стягувачем була ОСОБА_2 , а боржником - ОСОБА_1 .

Крім того, є різним предмет спору, адже у справі № 759/5005/19 заявлений предмет спору з вимогами, за якими стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , а у справі № 759/5778/24 інші вимоги, оскільки згідно заяви ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 .

А тому відсутні ознаки тотожності, щоб стверджувати про наявність спору у обох справах з тими самими вимогами (той самий предмет спору).

Звертає увагу, що суд першої інстанції не застосував ст. ст. 141, 179, 181 Сімейного кодексу України.

Дитина проживає разом з батьком, що підтверджується матеріалами справи, саме батько має право вимоги до матері про стягнення аліментів на утримання сина, в тому числі і в порядку наказного провадження.

5 червня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

21 червня 2024 року направила до апеляційного суду заяву з проханням визнати зловживання процесуальними правами, що не відповідають завданням цивільного судочинства, учасниками цивільної справи № 759/5778/24 (апеляційного провадження № 22-ц/824/11756/2024): адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем та заінтересованою особою (стягувачем) ОСОБА_1 . Постановити окрему ухвалу в порядку вимог ст. 262 ЦПК України. Окрему ухвалу Київського апеляційного суду надіслати відповідному органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів - дисциплінарній палаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області. Постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідних осіб штрафу, з урахуванням ст. 148 ЦПК України з: заінтересованої особи (стягувача) ОСОБА_1 та його представника адвоката Якименка Миколи Миколайовича.

В обґрунтування заяви вказує, що ОСОБА_1 подають спочатку до суду першої інстанції дві тотожні заяви про видачу судового наказу, а в подальшому подають дві тотожні апеляційні скарги. Таким чином, вказані дії є зловживанням правом та проявом неповаги до суду, що навмисно та штучно створює завантаженість суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що з відкритих джерел ЄДРСР вбачається, що з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 на підставі судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 22.03.2023 (№759/5005/19).

Вказане унеможливлює прийняття судом законного рішення у справі та видачу судового наказу згідно вимог Розділу ІІ ЦПК України. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. 3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 5).

Статтею 165 ЦПК України визначені підстави для відмови у видачі судового наказу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.12.2019 у цивільній справі № 759/1382/19 з урахуванням змін, відповідно до постанови Верховного Суду від 18.11.2020, визначено ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні із сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вихованні.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини та передавання дитини. Рішення мотивоване тим, що під час розгляду справи позивачем не доведена доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з ним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про те що судом не враховано, що перший судовий наказ було видано за заявою ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , а в березні 2024 року з заявою звернувся ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що у даному випадку вимоги ті самі - стягнення аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Наявність судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є чинним, унеможливлює видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного правового висновку про відмову в задоволенні заяви.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Щодо заяви ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали щодо порушення адвокатом Якименком М.М. та ОСОБА_1 процесуальними правами, то апеляційний вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Однією з основних засад цивільного судочинства, у відповідність до ст. 2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

При цьому, вказаний перелік не є вичерпним та може доповнюватись в кожному конкретному випадку.

Колегія суддів встановила, що дійсно саме пунктом третім згаданої статті зазначено, що зловживанням процесуальними правами є також подання завідомо безпідставного позову, тобто суд, фактично, може, з певних підстав або об`єктивно без них, розцінити ту чи іншу дію як зловживання процесуальними правами та застосувати, передбачену Кодексом, відповідальність.

Як зазначено в ч. 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, то суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути таку скаргу, заяву, клопотання.

Верховний Суд трактує зловживання як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення, що полягає у зловживанні процесуальними правами, за якого відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав, і визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав (ухвала ВС від 06.09.2018, справа №552/2378/17).

Зловживання процесуальними правами - це цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

Зловживання правами характеризуються умислом, спрямованим на порушення порядку цивільного судочинства.

Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісність дій, умисний характер, завідома несумлінність.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою взагалі перешкоджання розгляду справи.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Такі висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14.

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Європейський суд з прав людини застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо.

Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15 вересня 2009 року), про зловживання правом у розумінні п.3 ст. 35 Конвенції, мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ.

Колегія суддів зазначає, що у апеляційного суду відсутня можливість встановити ідентичність поданих заяв та в діях апелянта відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, а тому неможливо сказати що вони однакові та ОСОБА_1 і його адвокат Якименко М.М. зловживають свої процесуальними правами.

Дослідивши вимоги заяви ОСОБА_2 по справі про постановлення окремої ухвали, апеляційний суд доходить висновку про її необґрунтованість та безпідставність, оскільки підстав для її постановлення апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко