Справа № 583/349/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області

у складі: головуючої судді Соколової Н.О.,

з участю секретаря судового засідання Верби Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

24.01.2024 до суду звернувся представник позивача адвокат Собина П.М. з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що поліцейським офіцером Охтирського РВП ГУНП в Сумській області Квартою В.В. було складено протокол серії ААБ №177270 від 10.06.2023 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_2

16.06.2023 даний адміністративний протокол надійшов на розгляд до Охтирського міськрайонного суду Сумської області.

Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.10.2023 закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що незаконним притягненням ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності йому завдано моральних страждань, він вимушений був скористатися послугами адвоката та витрачати кошти на оплату його послуг. Крім того, завдано шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП створювало образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом. Все це призвело до сильних душевних хвилювань та моральних страждань, адже позивач переживав хвилювання при кожній зупинці працівниками поліції його транспортного засобу, так як при перевірці працівниками поліції його даних, відображалася інформація про наявність справи в суді про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Тому просить стягнути з Держави України через Державну казначейську службу України на його користь на відшкодування моральної шкоди в розмірі 28400 грн, що обраховано відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також просить стягнути матеріальну шкоду в сумі 17 000 грн відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач був вимушений звернутися за правовою допомогою при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

25.01.2024 судом було відкрито провадження у справі та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний термін подати відзив на позовну заяву.

07.02.2024 надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції України в Сумській області. У відзиві представник відповідача зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав. Позивач в позові та доданих до позовної заяви документах не надав жодних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, відсутні документи, що підтверджують душевні страждання позивача, не надано доказів причинно наслідкового зв`язку між притягненням до адміністративної відповідальності та завданням моральної шкоди, позивач не обґрунтував розрахунок суми та в позові не зазначив з чого виходив при визначенні суми моральної шкоди.

Витрати, понесені позивачем у справі про адміністративне правопорушення є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Тому вважає вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, надану адвокатом під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності , у сумі 17000 грн безпідставною.

09.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної казначейської служби України, в якому представник просила в задоволенні позовних вимог відмовити та виключити з числа відповідачів Державну казначейську службу України. У відзиві навела аналогічні представнику ГУНП в Сумській області доводи щодо відмови у позові. Крім того, посилаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 №641/4272/19, вказала, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди ( компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган, а тому просила виключити з числа відповідачів.

23.02.2024 представник позивача адвокат Собина П.М. подав відповідь на відзив, де вказав на те, що відзив, який надійшов від представника відповідача НУНП в Сумській області спеціаліста відділу правового забезпечення Ольги Давиденко, поданий особою, яка не має на це повноважень, оскільки не було надано суду підтвердження повноважень на представництво в суді, як то передбачено законодавством, а натомість надано Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 12.06.2023, тоді як копія Виписки посвідчена 05.02.2024.

Крім того зазначив, що в позові наведені обґрунтування моральної шкоди, так як позивач, поки справа про притягнення його до адміністративної відповідальності перебувала у суді зазнав певних душевних страждань, пережив принизливі моменти, «косі» погляди, безпорадність, неможливість спростувати свою невинуватість відразу при кожній зупинці авто, довести своїм рідним, що він гідний їх довіри та поваги.

Також вказав щодо стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з системного аналізу законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, вважає, що при розгляді справи про притягнення до адміністративної відповідальності можливо застосувати аналогію з Кримінальним процесом, а тому витрати на правову допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення, заявлені в позові, підлягають стягненню. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10.10.2023 №583/2820/23, 16.06.2023 до суду на розгляд надійшов протокол про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказаною постановою провадження в справі було закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення ( а.с. 6-7).

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діє правило частини шостої цієї статті, відповідно до якого така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачених ст. 1173, 1174 ЦК України.

За правилами ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України ).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, є правопорушення, яке включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що відносно позивача розпочато процедуру притягнення до адміністративної відповідальності незаконно, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Указаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципами розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом («Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 р.).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу) від 29 березня 2001 р. використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)», «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Сатисфакція - це форма відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій стороні внаслідок правопорушення. Справедлива сатисфакція не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією ЄСПЛ вважає саме встановлення факту порушення. Тобто, зважаючи на всі особливості кожної справи, Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. Суд також може з міркувань справедливості призначити відшкодування у розмірі, меншому за фактично нанесену шкоду чи фактично понесені витрати, або не призначити відшкодування взагалі. Наостанок, Суд зазвичай бере до уваги місцеві економічні обставини.

У рамках розгляду цієї справи суд встановив, що в постанові суду від 10.10.2023 констатовано, що долучені до матеріалів справи письмові докази та переглянутий відеозапис не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи обставини закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача, з урахуванням діючого в державі воєнного стану, суд приходить до висновку, що сам факт визнання порушеного права позивача та його відновлення в судовому порядку є адекватним засобом для згладжування завданих позивачу душевних страждань і справедливої сатисфакції, тому немає потреби у грошовому відшкодуванні завданої моральної шкоди.

Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями поліцейського, не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у справі про адміністративне правопорушення № 583/2820/23, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Стаття 59 Конституції України закріплює, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ст. 30 Закону Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається у договорі за погодженням адвоката з клієнтом, а право суду втручатися у ці правовідносини обмежене.

Європейський суд з прав людини висловив правову позицію, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 10 січня 2010 року у справі «Дубовик проти України», рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2010 року у справі «Гуриненко проти України»).

Суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, відповідно до якого ЦПК України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2023 ОСОБА_1 уклав з адвокатом Собиною П.М. угоду про надання правової допомоги, за умовами якої надавав правову допомогу, захист та представництво інтересів щодо адміністративного протоколу серії ААБ №177270 від 10.06.2023 ( а.с. 9).

Додатком до угоди про надання правничої допомоги від 11.06.2023 визначена сума гонорару 17 000 грн в разі закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (а.с. 9 зворот).

Згідно з актом приймання передачі виконаних робіт від 31.10.2023 ( а.с.8) та платіжним дорученням №Р24АD0846 від 01.11.2023 ( а.с.10), адвокат виконав свою роботу відповідно до угоди про надання правничих послуг від 11.06.2023, а ОСОБА_1 сплатив визначений додатком до угоди гонорар.

Суд зазначає, що адвокат Собина П.М. брав участь в судовому засіданні під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення щодо позивача, заявляв клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд не бере до уваги доводи відповідачів щодо відсутності підстав стягнення витрат на правничу допомогу як завданих збитків, оскільки вони понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді і що такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні, а натомість погоджується з позицією сторони позивача щодо застосування в даному випадку аналогії з кримінальним процесом, а тому вважає, що витрати на правову допомогу, яка була надана адвокатом при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням складності справи про адміністративне правопорушення, обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), реального часу, необхідного для виконання такої роботи, та загалом обсягу юридичної та технічної роботи адвоката в процесі розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд уважає, що розмір заявлених позивачем витрат за надання правничої допомоги у 17000 грн не зовсім відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.

Суд, керуючись принципами розумності, співмірності, реальності, визначає до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 10000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у рамках судового розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд погоджується з доводами представника Державної казначейської служби України щодо виключення їх зі складу відповідачів, оскільки працівниками Казначейства права позивача порушені не були.

Крім того, суд враховує правовий висновок, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 у справі № 910/23967/16, відповідно до якого кошти на відшкодування шкоди, завданої державою, підлягають стягненню з Державного бюджету України, резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів; судові витрати у справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Судовий збір у цій справі відповідно до вимог п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справлявся.

На підставі наведеного, керуючись ст. 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській областіпро стягнення моральної та матеріальної шкоди про стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) грн витрат на правничу допомогу, понесених у рамках судового розгляду справи про адміністративне правопорушення.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Сумській області, Україна, м. Суми, вул. Г. Кондратьєва, 23, .

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області Наталія СОКОЛОВА