ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7924/24 Справа № 212/2204/24 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 212/2204/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 20 червня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», третя особа ОСОБА_2 , про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що що 11 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0 (Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 10 000 доларів США з відсотковою ставкою 12,3 % річних з терміном повернення кредиту не пізніше 08 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 11 грудня 2006 року між Банком та майновим поручителем ОСОБА_3 був укладений Договір іпотеки № 0-З, на підставі якого було накладено заборону на нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

08 квітня 2010 року рішенням суду з позичальника та поручителя стягнуто на користь Банку 73 892,40 грн. Зазначене рішення було виконано у повному обсязі шляхом повної оплати 13 червня 2019 року, у зв`язку з чим державним виконавцем 19 липня 2019 року закінчено виконавче провадження.

У зв`язку із повним і фактичним виконання зобов`язань за кредитним договором перед Банком позичальник неодноразово звертався з проханням про зняття заборони на нерухоме майно, однак усі звернення залишені без виконання, натомість позичальника було повідомлено про необхідність додаткової сплати заборгованості по кредиту 32 483,19 доларів США та 79 706,81 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, спадкоємцем стала її онука - позивач ОСОБА_1 , яка є власником квартири предмету іпотеки, і відповідні записи про заборону на нерухоме майно порушують її права на розпорядження своїм майном.

На підставі наведеного вище позивач просила суд припинити іпотеку, яка виникла на підставі Договору іпотеки № 0-З від 11 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та зняти заборону відчуження нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 ..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року позов задоволено, визнано припиненою іпотеку за Договором іпотеки № 0-З від 11 грудня 2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11 грудня 2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , про що наявний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 12757543 (спеціальний розділ) від 28 грудня 2006 року.

Припинено обтяження заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер 4198734 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстроване 11 грудня 2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В. на підставі договору іпотеки, ВЕІ № 489069, ВЕІ № 489070, 11 грудня 2006 року, АКІБ «Укрсиббанк», реєстр № 4872, об`єкт обтяження квартира: АДРЕСА_2 , власник: ОСОБА_3 , додаткові дані: заборона № 4873/284, заявник: АКІБ «УкрСиббанк».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Укрдебт Плюс» посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про відмову в задовленні позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предмет цієї справи був предметом судового розгляду як першої, так і апеляційної та касаційної інстанцій, і постановою останньої в позові було відмовлено, проте позивач звернулася повторно до суду із тотожними вимогами. Крім того, вважає, що рішення суду від 08 квітня 2010 року, яким було стягнуто з позичальника грошову суму в розмірі 73 892,40 грн, тривалий час не виконувалося боржником і це дало підстави кредитору відповідно до ст. 625 ЦК України для стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, оскільки боржники зобов`язані відшкодувати втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду, так як згідно з рішенням суду борг стягувався у національній валюті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального та матеріального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» - Ковалевського Є.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 10 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 50 500 грн за курсом НБУ на день укладання Договору, зі сплатою відсотків в розмірі 12,3% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 08.12.2017 (а.с. 8-9).

Також, за умовами Кредитного договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій, та порушень інших умов договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій (пункти 5.3 5.10 Договору).

У пункті 1.2.2 вказаного Договору передбачено, що кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на погашення кредиту, в повному обсязі на рахунок Банку.

З метою забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та майновим поручителем іпотекодавцем ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки № 0-З, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 , вартістю за домовленістю сторін 71 589,00 грн (а.с. 10-11).

Згідно п. 1.2.2 зобов`язання по поверненню отриманого кредиту повинні бути виконані до 08 грудня 2017 року, а згідно п. 6.1. договору іпотеки він діє з моменту нотаріального посвідчення і до повного виконання зобов`язань, що забезпечені іпотекою за цим Договором.

Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4872.

Крім того, 11 грудня 2006 року приватним нотаріусом Коротковою С.В., на підставі ст. 73 ЗУ «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору іпотеки, накладена заборона відчуження квартири, що є предметом іпотеки, до припинення чи розірвання договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі за № 4873/284.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 11 грудня 2006 року приватним нотаріусом Коротковою С.В. були внесені відповідні записи про обтяження вказаної квартири за зазначеним договором іпотеки, накладено заборону на нерухоме майно; 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Соколовим О.Є. внесені відомості до спеціального розділу на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року (а.с. 24-25).

Судовим розглядом встановлено, що у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань згідно з договорами кредиту та поруки, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, і рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 квітня 2010 року, ухваленим у цивільній справі № 2-1921/10, позовні вимоги Банку були задоволені та стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_5 73 892,40 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 11 грудня 2006 року (а.с. 12).

Як вбачається з копії вказаного рішення суду Банк звернувся до суду з вимогою про стягнення суми заборгованості в гривневому еквіваленті 73 892,40 грн, з яких 8257,52 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01 вересня 2009 року становить 65 969,33 грн прострочена заборгованість по кредиту, 910,50 доларів США, що по курсу НБУ станом на 01 вересня 2009 року становить 7 243,98 грн прострочена заборгованість по відсоткам, 328,82 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання по сплаті процентів, 320,27 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту.

При цьому вказаним рішенням встановлено, що у зв`язку з виникненням боргу позивачем були направлені відповідачам вимоги про негайне погашення простроченої заборгованості, які були отримані 15 травня 2009 року.

Таким чином, з 2009 року, пред`явивши вимоги позичальнику та поручителю, строк виконання зобов`язання змінено, і кредитодавець набув право на задоволення своїх вимог до позичальника, заборгованість якого була визначена судовим рішенням у гривневому виразі у розмірі 73 892,40 грн.

Ухвалою суду від 14 листопада 2012 року у виконавчому провадженні по справі № 2-1921/2010 від 08 квітня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» у сумі 74 751,32 грн замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 13).

13 червня 2019 року ОСОБА_2 сплачено 74 751,32 грн. боргу на користь ПАТ «Дельта Банк» за виконавчим листом № 2-1921 від 08 квітня 2010 року, що підтверджується копією платіжного доручення від 13 червня 2019 року (а.с.16).

Постановою державного виконавця Покровського ВДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 19 липня 2019 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1921/2010 виданого 08 квітня 2010 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення боргу у сумі 74 751,32 грн. з боржника ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» закінчено у зв`язку із виконанням виконавчого документу у повному обсязі (а.с. 15).

У своїх листах від 19 вересня 2019 року вих. № 05-3414951, 29 листопада 2019 року № 05-3416602 ПАТ «Дельта Банк» повідомило ОСОБА_2 про те, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості по кредиту надійшов від ДВС 09 липня 2019 року; припинення дії Договору № № 0 від 11 грудня 2006 року та зняття обтяження з предмету іпотеки можливі лише в разі повного погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, яка станом на дату відповіді (29 листопада 2019 року) у розмірі 33 108,93 дол.США та 76 057,13 грн, з яких 8 257,52 дол.США заборгованість по тілу кредиту, 24 851,41 дол.США проценти за користування кредитом, 76 057,13 грн пеня (а.с. 17-18).

13 травня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), уклали Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2245/К, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Укрдебт Плюс» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатку до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами порук та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору, ТОВ «Укрдебт Плюс» набуло право вимоги, в тому числі за кредитним договором №0 від 11 грудня 2006 року та договорами забезпечення по кредиту.

Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна позивач посилалась на те, що у зв`язку із повним і фактичним виконання зобов`язань за кредитним договором перед Банком іпотека є припиненою, а записи про заборону на нерухоме майно порушують права позивача на розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що третя особа ОСОБА_2 (позичальник за кредитним договором) повністю виконав судове рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за кредитним договором, яка була визначена у розмірі 73 892,40 грн, у зв`язку із чим основне зобов`язання за Кредитним договором № 0 від 11 грудня 2006 року припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18.

У Постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 202/3772/19, провадження № 61-9126св20 зазначено, що зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

У Постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 187/998/16-ц, № 61-603св19 зазначено, що за загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

У Постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 210/2042/14 зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У Постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 234/15695/17, провадження № 61-5261св20, зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі виконання.

При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 14.11.2018 у справі № 500/4127/16-ц зазначив, що правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки).

Отже, з того моменту, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження представника відповідача про наявність боргу у вигляді нарахованого основного боргу, процентів та пені є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦПК.

Проте протягом більше 10 років Банк та його правонаступники таким своїм правом не скористалися.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.11.2018 у справі №500/4127/16-ц зазначив, що правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 599 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки).

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

За нормою частини другої статті 593 ЦК України, у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Тимчасове застереження є видом обтяження речових прав на нерухоме майно, запис про яке вноситься реєстратором у відповідності та на підставі Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат», та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до ст. 43 та 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

Згідно з п. 24 Порядку відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.

Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження.

Відповідно положень частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Як вбачається із матеріалів справи, позовні вимоги Банку (первісного кредитодавця) рішенням суду від 08 квітня 2010 року були задоволені повністю, а тому з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а Банк та його правонаступники втратили можливість нарахування та стягнення з позичальника основного боргу, процентів за його користування та пені.

У вказаній вище цивільній справі ПАТ «УкрСиббанк», як кредитор, відповідно до статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України. Рішенням суду стягнуто вказану заборгованість.

Крім того, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц.

Рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, за яким з боржника стягнуто визначену позивачем заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню, в розумінні повноти розміру заборгованості.

При цьому, офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов`язанні, спір щодо якого вже вирішений судом та боржником належним чином виконано рішення суду, пред`являти після цього до сторони додаткові вимоги.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у позивача залишилась заборгованість як по тілу кредиту, так і по нарахованих процентах та про те, що рішення суду виконане в гривневому еквіваленті і на момент його виконання залишилася непогашеною курсова різниця, колегія суддів вважає безпідставними.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 17.01.2018 по справі № 910/27064/15, від 11 вересня 2020 року по справі № 601/855/19, від 08 вересня 2021 року по справі № 569/17667/19.

Таким чином, наданими позивачем доказами підтверджено виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а саме основне зобов`язання виконано у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення третьою особою ОСОБА_2 , тобто сплати ним всієї суми заборгованості за цим договором, визначеної у рішенні суду.

Отже, у зв`язку з тим, що кредитодавцем було використано право на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, розрахованої у національній валюті, а виконання позичальником ОСОБА_2 , який є третьою особою у цій справі, зобов`язань за кредитним договором підтверджено внесенням визначеної судовим рішенням суми заборгованості на рахунок відповідного відділу ДВС, яке прийнято кредитодавцем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитне зобов`язання припинилося внаслідок його належного виконання позичальником, що зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про повторне звернення позивача із тотожними позовними вимогами, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позичальник ОСОБА_2 , майновий поручитель ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про визнання припиненими договори споживчого кредиту та іпотеки, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні іпотечним майном шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження та з Державного реєстру іпотек запису про обтяження спірного нерухомого майна.

Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін апеляційним судом, позов задоволено частково, а саме визнано припиненими договори споживчого кредиту та іпотеки.

Проте, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року за результатами касаційного перегляду постановлено про скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачами неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмові у позові.

Також, у постанові зазначено, що суди при задоволенні позовних вимог не звернули уваги, що передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припинення договору, який законом не передбачений (а.с. 47-53).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Інших доводів, які б мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи, заявником не наведено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції необхідно покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» в межах понесених ним сум.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: