ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4289/24 Справа № 203/4600/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Махайрі М. Ісам звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 20 лютого 1993 року він та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2013 року. За час перебування у шлюбі ними була набута квартира АДРЕСА_1 ; паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 . У ході судового розгляду спору подружжя щодо поділу майна постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року його апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у справі №203/284/17 було задоволено частково, рішення скасоване та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги про поділ майна подружжя, визнання права власності задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Після розгляду справи №203/284/17 йому стало відомо, що квартира та паркувальне місце належить матері ОСОБА_3 ОСОБА_1 за договором дарування, серія та номер: 246, виданий 22 березня 2019 року ПН ДМНО ОСОБА_4 , тому просив суд ухвалити рішення, яким витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні № 105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року позов задоволено. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем, користується спірним майном та проживає у ньому. ОСОБА_3 уклала договір дарування тому, що вирішила поїхати з дітьми до іншої країни.

Відзив на апеляційну скаргу не наданий.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач Махайрі М. Ісам та третя особа ОСОБА_3 , 20 лютого 1993 року уклали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану АДРЕСА_3 , який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року був розірваний.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 20218 року, у справі № 203/284/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, визнання права власності; задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації; визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 ; в іншій частині позовних вимог зустрічного позову відмовлено; стягнуто з Махайрі М.Ісам на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1280 грн.; скасовані заходи забезпечення первісного позову, застосовані згідно з ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2017 року, а саме: скасовано заборону відповідачці ОСОБА_3 відчужувати у будь-якій спосіб будь-яким особам спірне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 9,1 кв.м, у приміщенні АДРЕСА_6 , загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні АДРЕСА_7 .

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу Махайрі М. Ісама, постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу Махайрі М. Ісама, скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року та ухвалене нове, яким позовні вимоги Махайрі М. Ісама до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя, визнання права власності задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя постановлено: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину паркувального місця поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4 . Також у вказаному судовому рішенні апеляційний суд постановив: в іншій частині позову Махайрі М.Ісама відмовити; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації відмовити; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 060 грн.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишено без змін.

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 березня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О., на підставі договорів дарування №№246, 247 від 22 березня 2019 року, здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та на паркувальне місце поз.18, загальною площею 30,3 кв.м, у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 . Це підтверджується також копіями договорів дарування від 22 березня 2019 року за реєстровими номерами 246, 247, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що були посвідчені ПН ДМНО ОСОБА_4 .

За відомостями з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11серпня 2021 року, ОСОБА_3 , станом на 11 серпня 2021 року, значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_8 .

За відомостями з довідки від 28 червня 2022 року за вих. №12, виданої головою правління ОСББ «Садовий», ОСОБА_1 з 22 березня 2022 року проживає за адресою: АДРЕСА_9 , та сплачує комунальні послуги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що в ході судового розгляду справи судом було встановлено, що рішенням суду, яке набрало законної сили, станом на 26 жовтня 2021 року, було визнано за позивачем право власності в порядку поділу майна подружжя на спірне нерухоме майно, а саме на: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частку паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 . Водночас під час перегляду судового рішення ОСОБА_3 відчужила спірні об`єкти нерухомого майна за безвідплатними договорами дарування від 22 березня 2019 року відповідачу. Отже, на момент судового розгляду справи належне позивачу як співвласнику спірне майно перебуває у володінні відповідачки, з якою позивач не укладав будь-яких договорів. При цьому відповідачка у розумінні положень ЦК України вважається добросовісним набувачем спірного майна, оскільки право власності на нього перейшло до нею за безвідплатним договором дарування, тому витребування спірного майна від добросовісного набувача як незаконного володільця на користь неволодіючого власника є ефективним способом захисту. Спірне майно вибуло з володіння позивача як власника поза його волею тому він має право на витребування спірного майна.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені

у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

У справі що переглядається спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування нерухомого майна на 1/2 частку квартири АДРЕСА_10 та 1/2 частку паркувального місця поз. 18 у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Судова практика у цій частині є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням суду, яке набрало законної сили станом на 26 жовтня 2021 року, за позивачем визнано право власності в порядку поділу майна подружжя на спірне нерухоме майно, а саме на: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частку паркувального місця поз. 18, загальною площею 30,3 кв.м. у приміщенні №105 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 .

Водночас під час вирішення питання поділу майна подружжя та перегляду судового рішення, ОСОБА_3 відчужила спірні об`єкти нерухомого майна за безвідплатними договорами дарування від 22 березня 2019 року відповідачу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона є добросовісним набувачем, користується спірним майном та проживає у ньому, за встановлених фактичних обставин як підстава для скасування рішення та відмова у задоволенні позову відхиляються.

Посилання апеляційної скарги відповідачки про те, що ОСОБА_3 уклала договір дарування тому, що вирішила поїхати з дітьми до іншої країни також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку (частина третя статті 89 ЦПК України).

Судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, судом апеляційної інстанції не встановлено. А правильне по суті й законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Пищида