КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6203/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024року м. Київ

Справа № 761/6923/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 ,на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

встановив:

У березні 2020 року позивач Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.12.2019 року у справі №750/10411/19 поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Чернігівської обласної філії ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції»; стягнено із ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2019 року по 19.12.2019 року в розмірі 44 525 грн. 19 коп.

З мотивувальної частини зазначеного рішення встановлено, що звільнення ОСОБА_3 відбулося із порушенням трудового законодавства.

Наказом ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» від 20.12.2019 року № 678-ос ОСОБА_3 поновлена на роботі відповідно до вимог статті 235 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до претензії Чернігівського міського центру зайнятості від 24.12.2019 року № 05/3943 сума виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття ОСОБА_3 у період її перебування на обліку як безробітної становить 26 026,09 грн.

У зв`язку з поновленням ОСОБА_3 на раніше займаній посаді підприємство виплатило їй середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44 525,19 грн. та задовольнило претензію Чернігівського міського центру зайнятості на суму 26 026,09 грн. Також позивач оплатив судовий збір на користь держави в сумі 1536,80 грн.

Отже, позивачу із вини посадової особи в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» ОСОБА_1 завдана матеріальна шкода на суму 72 088,08 грн.

На підставі положень ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП України, ст. 1191 Цивільного кодексу України позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача в порядку регресу матеріальну шкоду, завдану відповідачем позивачу, а саме:

- суму коштів в розмірі 44 525,19 грн., які виплачені підприємством працівникові ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу;

- суму коштів в розмірі 26 026,09 грн., виплачені підприємством Чернігівському міському центру зайнятості за виставлену претензію;

- суму коштів у розмірі 1536,80 грн., сплачені підприємством на користь держави (судовий збір) згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/10411/19.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року позов ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» задоволено частково.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» матеріальну шкоду в сумі 44 525,19 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту виплати ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 44 525,19 грн. Судом у цій справі не встановлено вини відповідача у незаконному звільненні ОСОБА_3 з роботи.

У порушення приписів ч. 4 ст. 136 КЗпП України позов у цій справі подано ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», а не вищестоящим в порядку підлеглості органом - Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Спір у справі стосується дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи - керівника юридичної особи, а тому вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими.

Представник позивача ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано тим, що у позивача відсутня будь-яка заборгованість перед ОСОБА_3 щодо виплати заробітної плати, зокрема коштів, що виплачені на підставі рішення суду, відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження, що вказували б на невиконання позивачем зобов`язання з виплати заробітку за час вимушеного прогулу, тому доводи відповідача про те, що надані позивачем платіжні доручення не підтверджують перерахування коштів саме на рахунок ОСОБА_3 , є необґрунтованими.

У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» ОСОБА_1., не підлягає вирішенню питання щодо ступеня вини чи правомірності його дій щодо звільнення ОСОБА_3 із займаної посади, оскільки такі обставини встановлені судом у справі № 750/10411/19 та є преюдиційними для цієї справи.

Оскільки позивач звернувся із цим позовом до відповідача, який вже був звільнений із займаної посади, а також враховуючи те, що у законодавстві відсутня пряма норма, яка б вказувала, що до юрисдикції господарських судів відносяться або мають бути віднесені спори між юридичною особою та її посадовою особою, повноваження якої припинені, про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом юридичної особи, якій завдано збитків, звернення не суперечить вимогам закону, відповідає змісту норм статуту позивача, що надає йому право бути позивачем в судах, а розгляд цієї справи може бути здійснений у межах цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством у спірних правовідносинах передбачено повну матеріальну відповідальність відповідача, оскільки він як керівник ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» винен в незаконному звільненні працівника, що встановлено рішенням суду, тому існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача виплачені ОСОБА_3 кошти за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 КЗпП України, не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору в розмірі 1536,80 грн. та 26 026,09 грн. виплачених підприємством Чернігівському міському центру зайнятості по виставленій претензії, як компенсацію виплаченого ОСОБА_3 матеріального забезпечення на випадок безробіття..

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26.12.2018 року № 243-п ОСОБА_1 був призначений в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» (а. с. 20).

29.08.2019 року в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» ОСОБА_1 виданий наказ № 458-ос про припинення трудового договору із ОСОБА_3 у зв`язку з наявністю реального конфлікту інтересів, що має постійний характер, та її незгодою на зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів шляхом її переведення на вакантні рівнозначні або нижчі посади, та звільнено ОСОБА_3 з посади заступника начальника Чернігівської обласної філії ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 6 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції» (а. с. 27, 28).

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.11.2019 року № 41-п ОСОБА_1 звільнений від виконання обов`язків директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції».

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.11.2019 року № 42-п ОСОБА_4 призначений в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» (а. с. 22).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.12.2019 року у справі № 750/10411/19 позов ОСОБА_3 до ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» задоволено.

Скасовано наказ від 29.08.2019 року № 458-ос «Про звільнення ОСОБА_3 ». Поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Чернігівської обласної філії ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції».

Стягнуто з ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.08.2019 року по 19.12.2019 року в розмірі 44 525,19 грн (сума вказана без відрахування обов`язкових зборів та платежів на користь держави).

Стягнуто з ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн (а. с. 6-11).

Зазначене судове рішення залишено без змін після апеляційного та касаційного переглядів.

Наказом ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» від 20.12.2019 року № 678-ос на підставі зазначеного рішення скасовано наказ від 29.08.2019 року № 458-ос «Про звільнення ОСОБА_3 »; поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Чернігівської обласної філії ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» з 29.08.2019 року (а. с. 12).

24.12.2019 року Чернігівський міський центр зайнятості направив на адресу ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» претензію про сплату 26 026,09 грн, оскільки з 13.09.2019 року по 19.12.2019 року ОСОБА_3 перебувала на обліку як безробітна, отримувала матеріальне забезпечення на випадок безробіття, а тому на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у випадку поновлення працівника на роботі за рішенням суду, виплачені суми забезпечення утримуються з роботодавця (а. с. 13, 14).

24.01.2020 року вказана сума перерахована на рахунок Чернігівського міського центру зайнятості, що підтверджується випискою по рахунку та платіжним дорученням від 24.01.2020 року № 732 (а. с. 46).

На підставі наказу ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» від 17.02.2020 року № 38-ос ОСОБА_3 виплачена компенсація за час вимушеного прогулу (за період з 30.08.2019 року по 19.12.2019 року) в розмірі 44 525,19 грн (а. с. 40).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22, що узгоджуються з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.12.2019 року у справі № 750/10411/19 встановлено незаконність наказу від 29.08.2019 року № 458-ос «Про звільнення ОСОБА_3 » й поновлено її на роботі, стягнуто на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу й ці обставини не підлягають доведенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», у розмірі виплаченого ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 44 525,19 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту виплати ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 44 525,19 грн, спростовуються матеріалами справи, а саме: платіжними дорученнями від 17.02.2020 року № 8919 на суму 35 842,78 грн, від 17.02.2020 року № 8916 на суму 8014,53 грн, від 17.02.2020 року № 8917 на суму 667,88 грн.

Крім того, відповідно до виписки з банківського рахунку позивача, 17 лютого 2020 року позивачем було сплачено на підставі платіжної вимоги Голосіївського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ на рахунок вказаного відділу державної виконавчої служби суму 2059 грн. 50 коп. за виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_1, відкритим на підставі виконавчого листа №750/10411/19 від 05.02.2020 року, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова ( а.с. 48).

Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2019 року, справа за позовом ОСОБА_3 до ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу має унікальний номер № 750/10411/19, відповідно суми коштів сплачувались саме у зв`язку з виконанням виконавчого листа у даній справі.

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, що наявні у мережі Інтернет у відкритому доступі, виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, що було відкрито Голосіївським РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ 13.02.2020 року, з виконання зазначеного виконавчого листа, боржником в якому було ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», завершено.

Отже, судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено, що у позивача існує будь-яка заборгованість перед ОСОБА_3 щодо виплати заробітної плати, зокрема коштів, що стягнені на підставі рішення суду, чи відкрите виконавче провадження, що вказувало б на невиконання позивачем зобов`язання з виплати заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що судом у цій справі не встановлено вини відповідача у незаконному звільненні ОСОБА_3 з роботи, є безпідставними, оскільки судом у справі № 750/10411/19 встановлено, що звільнення ОСОБА_3 із займаної посади згідно з наказом від 29.08.2019 року № 458-ос, виданим відповідачем як керівником ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», є незаконнимта такі обставини є преюдиційними для цієї справи.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2019 року встановлено, що 29.08.2019 року виконуючим обов`язки директора підприємства ОСОБА_1 виданий наказ № 458-ос про припинення трудового договору із ОСОБА_3 у зв`язку з наявністю реального конфлікту інтересів, що має постійний характер, та її незгодою на зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів шляхом її переведення на вакантні рівнозначні або нижчі посади, та звільнено ОСОБА_3 з посади заступника начальника Чернігівської обласної філії підприємства на підставі п. 9 ч.1 ст. 36 КЗпП України та п.6 ч.1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», суд виходив з того, що відповідачем на другий день проведення розслідування прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади, без проведення ретельної перевірки та без вжиття всіх заходів для усунення виявленого, на думку відповідача, конфлікту інтересів, з позбавленням можливості позивача самостійно позбавитись приватного інтересу. Тому суд дійшов висновку, що порушені трудові права ОСОБА_3 підлягають судовому захисту.

Залишаючи без змін вказане рішення, Чернігівський апеляційний суд у постанові від 15 січня 2021 року зазначив, що при звільненні позивача допущено порушення вимог Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про запобігання корупції», положень Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 року № 839.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 750/10411/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 січня 2021 року - без змін.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20 про відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу, завданої внаслідок незаконного звільнення працівників, відповідач, як службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що у порушення приписів ч. 4 ст. 136 КЗпП України позов у цій справі подано ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», а не вищестоящим в порядку підлеглості органом - Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, з огляду на таке.

Згідно з ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної установі його керівником, здійснюється вищестоящим в порядку підлеглості органом лише у разі перебування цього керівника на своїй посаді на час звернення до суду.

Оскільки на момент пред`явлення позову у цій справі відповідач був звільнений із займаної посади - в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції», тому таке звернення не суперечить вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір у справі стосується дій відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадової особи - керівника юридичної особи, а тому вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими, є безпідставними, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а викладений правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства.

У цій справі предметом розгляду є відшкодування шкоди в порядку регресу, яка заподіяна позивачу внаслідок ухвалення судового рішення про стягнення із підприємства на користь працівника, звільненого з роботи за наказом відповідача, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Спори щодо покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заявник помилково посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 638/15118/16-ц (провадження № 14-329цс19), оскільки правовідносини у цій справі та у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, не є подібними. У зазначені справі вирішувалося питання про відшкодування шкоди, завданої підприємству безпосередніми діями посадових осіб, в той час, як у розглядуваній справі підставами відшкодування шкоди є регресні вимоги підприємства відповідно до статті 237 КЗпП України.

Так, у справі № 638/15118/16-ц спір виник у зв`язку з неповерненням відповідачем як керівником підприємства автомобіля, наданого йому в користування, чим підприємству заподіяно майнову шкоду. Тобто у вказаній справі предметом спору є стягнення збитків, заподіяних юридичній особі діями її посадової особи, такі спори стосуються дій або бездіяльності відповідача під час здійснення ним своїх повноважень як посадовою особою.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 161/13650/22 у подібних правовідносинах, «Верховний Суд зазначає, що спори щодо покладення на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.»

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Ратнікова В.М.