Провадження № 2/727/266/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Літвінової О.Г.

при секретарі Вальків А.М.

розглянувши в судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 адвоката Лабік Ганнадія Івановича до ОСОБА_2 третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська Ольга Борисівна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці із позовною заявою до ОСОБА_2 , 3-я особа приватний нотаріус Чернівецькго міського нотаріального округу Половинська О.Б. про розірвання договору купівлі-продажу квартири посилаючись на те, що позивач являється інвалідом 2-ї групи по загальній групі захворювання.

У нього у власності знаходилась квартира АДРЕСА_1 .

Приблизно о 2020 році позивач поз-найомився із ОСОБА_4 , яка повідомила, що може допомогти продати його квартиру та за отримані кошти купити будинок з садом.

На протязі тривалого часу ОСОБА_2 здійснювала на нього психологічний тиск. На цьому грунті позивач погодився продати квартиру та подивитись будинок, який запропонувала відповідач. ОСОБА_2 показала йому в районі « ОСОБА_5 » будинок з садом і він погодився продати квартиру і на отримані кошти придбати будинок.

31.06.2022 року позивач зустрівся із відповідачем у нотаріуса Половинської і остання дала підписати йому якійсь документи. Він не розумів що він підписує та не розумів насілдків цього. Коли він сумнівався, то нотаріус та відповідач кричали на нього та здійснювали психологічний тиск.

Він не мав наміру продавати своє житло, а підписав договір купівлі продажу під моральний тиском відповідача.

Відповідно до договору купівлі-прродажу ОСОБА_1 передав у власність належну йому квартиру АДРЕСА_1 та тримати обумовлену договором суму. Але цього не сталось, коштів він не отримував, а атриав документи на дачну ділянку без саду.

Позивач не мав наміру обмінювати свою квартиру на дачний будинок без саду, ін. хотів продати квартиру, а потім приймати рішення про придбання іншогї нерухомості.

На підставі викладеного та посилаючись на норми цивільного законодавства просить розірвати договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 , укладений між між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Половинською О.Б. за № 862 та повернути спірну квартиру у власність позивача.

Заперечення відповідача.

15.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 розрахувалась з позивачем, а останній передав у власність ОСОБА_2 мпірну квартиру.

З ачсу укладання договору, а саме з 2020 року по день звернення до суду позивач не заявляв претензій про неналежне виконання сторонами договору купівлі-продажу.

Після придбання даної квартири ОСОБА_2 її продала.

Про те, що на час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 усвідомлював свої дій свідчить те, що перед укладання договору купівлі-продажу ним укладений договр на надання посередницьких послуг від 03.06.2020 року з ПП «Агенство нерухомості «Бюро квартир», який уповноважував це підприємство знайти покупця на зазначене нерухоме майно та виконати ряд інших зобов`язань, пов`язаний з продажем квартири.

Приватний нотаріус Половинська О.Ю. надала суду письмові пояснення згідно яких, перед посвідченням договору купівлі-продажук, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нею в повній мірі було здійснено професійний обов`язок, відповідно до Закону України « Про нотаріат», Цивільного кодексу, зокрема: встановлено особи учасників цивільних правовідносин, дієздатність кожної сторони, наміри сторін за їхньої взаємною згодою, роз`яснено норми чинного законодавства. Крім цього, звертає увагу суду на те, що саме позивачем були надані всі необхідні правовстановлюючі документи, необхідні для укладання договору купівлі-продажу.

Сторони підтвердили своє бажання на укладання договору та після ознайомлення з ним підписали його.

За таких обставн, вважає позов безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає.

В судове засідання неодноразово позивач та представник позивача не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день та час слухання справи.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, подали до уду заяву, в якій просили проаву розглядати у їх відсутність. Подали письмову промову.

Треті особи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день атчас слухання справи.

Суд дослідивши всі письмові докази по справі, перевіривши їх доказами приходить до наступних висновків.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

03.06.2020 року між ОСОБА_1 та ПП «Агентсов нерухомості «Бюро квартир» в особі ОСОБА_2 був укладений договір про надання посередцьких послуг ексклюзив , згідно якого ОСОБА_2 повинна була виконати ряд повних фактичних послуг з метою знаходження клієнта ( покупця) на вище вказану адресу нерухомого майна.

15.07.2020 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі продажу уквартири №4 по АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 Договору визначено, що продаж вчинено 726326 грн. грн., які продавець отримав від покупця в повному обсязі до підписання договору, з дотриманням вимог чинного законодавства. Будь-яких претензій сторони один до одного не мали.

Продавець та Покупець стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; тощо (п.7 Договору).

У пункті 14 Договору сторони підтвердили, що текст договору ними прочитаний, вони не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 14.12.2020 року право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2020 року, реєстраційний номер 1775.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №206/1198/19 зроблено висновок, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №726/1524/19 вказано, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц зроблено висновок, що «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову».

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 та постанові ВС від 23 лютого 2022 року, справа №554/8632/18.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Результат аналізу статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, визначені у частині другій статті 16 ЦК України. У главі 29 ЦК України передбачено, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному його власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Отже добросовісна особа яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покластися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб. Відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, в подальшому скориставшись своїм конституційним правом продала квартиру ОСОБА_3 , на протязі трьох років позивач не звертався про порушенняч на його думку його прав. Матеріали справи не містять доказів яким можна було би спростувати добросовісність набуття ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

У пункті 72 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Предметом спору в цій справі є розірвання договору купівлі продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка на підставі нього набула прав власника.

Частина 1 ст. 49 ЦПК України вказує, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Cуд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про розірвання оскаржуваного договору купівлі-продажу від 15.07.2020 року не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної квартири АДРЕСА_1 .

Серед способів захисту речових прав ЦК України відокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У справі, що переглядається, задоволення позовної вимоги про розірвання договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не призведе до поновлення прав позивача ( на його думку), відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, отже, такі вимоги самі по собі не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту, зокрема звернення до суду з іншим способом захисту.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння до нового власника.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (пункт 148).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам позовної заяви.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що остання вчиняла будь-які протиправні дії на заволодіння спірною кварирою у незаконний спосіб. Договір був укладений нотаріально, в присутності нотаріуса, підписаний сторонами, які ознайомились з усіма пунктами даного договору, з 2020 року будь-яких претензій у позивача не було. .

Отже, суд вважає, що позивачем в даному випадку обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно на підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати на відповідача не покладаються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 адвоката Лабік Ганнадія Івановича до ОСОБА_2 третя особа: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Половинська Ольга Борисівна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо або через Шевченківський районний суд м. Чернівці.

Рішення в повному обсязі буде складено 15 березня 2024 року.

СУДДЯ : О.Г.Літвінова