ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Луценком Сергієм Олександровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року скасовано вирок Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року щодо ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову та призначено новий розгляд цивільного позову ОСОБА_1 в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07 вересня 2021 року, ОСОБА_1 просив стягнути зі ОСОБА_2 :

- вартість відновлювального ремонту, враховуючи виплачені страхові суми - 112 432,11 грн;

- витрати, пов`язані із складанням звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу - 800,00 грн;

- витрати, пов`язані з послугами евакуатора - 3 445,00 грн;

- витрати на послуги по зберіганню пошкодженого автомобіля - 4 500,00 грн;

- витрати на послуги таксі - 1800,00 грн;

- втрачений заробіток за три місяці непрацездатності, згідно з ст. 1195 ЦК України - 16 277, 00 грн;

- компенсацію моральної шкоди - 55 000, 00 грн;

- понесені судові витрати - 10 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 червня 2016 року в м. Києві на нерегульованому перехресті вул. А. Барбюса та вул. Ковпака сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Skoda Octavia, днз НОМЕР_1 , належного позивачеві, та Mitsubishi Lancer, днз НОМЕР_2 , власником якого є відповідач.

Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, а ОСОБА_1 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівого променево-зап`ясткового суглобу у вигляді перелому шиловидного відростка ліктьової кістки.

Означена травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я позивача на строк понад 21 добу.

Страховик відповідача виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 45 000,00 грн, однак вартість відновлювального ремонту автомобіля Skoda Octavia, днз НОМЕР_1 становить 207 432,11 грн.

У зв`язку з цим, з відповідача позивач бажає стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у сумі 162 432,11 грн, а також оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу у сумі 800,00 грн.

Також, позивач зазначив, що поніс витрати, пов`язані з послугами евакуатора на суму 3 445,00 грн. та зберіганням пошкодженого автомобіля у розмірі 4 500,00 грн.

Через шкоду, заподіяну здоров`ю, позивач не міг користуватися громадським транспортом, тому на послуги таксі витратив 1800,00 грн.

За весь час з моменту ДТП та до звернення до суду відповідач жодного разу не поцікавився станом здоров`я позивача, станом пошкодженого автомобіля та не вибачився за скоєне. Дані обставини хвилюють позивача та посилюють його моральні страждання. Компенсацію моральної шкоди, з урахуванням характеру завданої шкоди, а також, з урахуванням принципу співмірності і справедливості, позивач визначив у сумі 55 000,00 грн.

В ході розгляду справи, відповідач частково визнав позов, а саме у частині витрат, пов`язаних з послугами евакуатора - 3 445,00 грн, витрат за послуги по зберіганню пошкодженого автомобіля - 4 500,00 грн, витрат на послуги таксі - 1 800,00 грн, компенсації моральної шкоди - 15 000,00 грн. В решті вимог позов просив залишити без задоволення, посилаючись на те, що позивач не зазначив у позовній заяві розрахунку заявленого розміру моральної шкоди, не вказав, якими доказами це підтверджується. Також необґрунтовано заявлену позовну вимогу про стягнення втраченого заробітку у сумі 16 227,00 грн. Зазначив, якщо позивач під час тримісячного лікування був працевлаштований, то він отримував виплати по непрацездатності, а якщо був безробітним - втрачений заробіток розраховується з розміру мінімальної заробітної плати, яка у 2016 році становила 1 450,00 грн. Позивач не надав суду належних доказів того, що завдана йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальна шкода становить 207 432,11 грн. Звіт №58/06/16 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу вважає неналежним доказом, оскільки такий складений ФОП ОСОБА_3 з порушенням чинного законодавства без повідомлення про обізнаність про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, без врахування вартості ліквідних залишків транспортного засобу, а саме з порушенням п. 7.17, 7.18, 7.20 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Окрім цього, позивач умисно перешкоджав експерту у проведенні експертного дослідження по встановленню утилізаційної вартості пошкодженого автомобіля шляхом ненадання експерту необхідного об`єкта дослідження, без чого провести експертизу було неможливо, внаслідок чого, відповідно до приписів ст. 109 ЦПК України, просив відмовити позивачеві у визнанні факту нанесення йому матеріальної шкоди у вказаній сумі. Вказав, що позивач намагається стягнути з відповідача повну ринкову вартість належного йому автомобіля станом на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди і категорично відмовлявся передати відповідачеві залишки автомобіля у разі оплати відповідачем повної ринкової вартості пошкодженого автомобіля у сумі 207 432, 11 грн. Під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції позивач постійно ухилявся від оцінки ліквідних залишків пошкодженого автомобіля, так як його авто отримало незначні ушкодження, вже відремонтовано і позивач користується ним до теперішнього часу і додатково вимагає відшкодувати повну ринкову вартість транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди, тобто намагається притягнути відповідача до подвійної юридичної відповідальності у порушення ст. 61 Конституції України. Також, у матеріалах кримінального провадження наявна копія висновку експерта №ED-1709-3-689.17 від 15 березня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_1 у момент скоєння ДТП порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху, умисно значно перевищивши дозволену швидкість руху транспортного засобу, що знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із скоєнням ДТП. Необхідність визначення розміру заданої позивачеві шкоди з врахуванням ступеню вини кожного учасника ДТП підтверджується судовою практикою, зокрема у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 328/2750/18.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн, втрачений заробіток за період тимчасової непрацездатності у розмірі 1 014,93 грн, витрати на послуги таксі - 1 800,00 грн, витрати на послуги по збереженню пошкодженого автомобіля - 4 500,00 грн, витрати пов`язані з послугами евакуатора - 3 445,00 грн, витрати пов`язані із складенням звіту про оцінку вартості збитку - 800,00 грн. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Луценка Сергія Олександровича, подав апеляційну скаргу.

Оскаржуване рішення, в частині відмови у задоволенні позову, апелянт вважає таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, суд першої інстанції не встановлював дійсні обставини, висновки суду ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача, а тому просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги зазначив, що під час досудового розслідування, за замовленням позивача, та своєчасного повідомлення відповідача, ФОП ОСОБА_3 , що є суб`єктом оціночної діяльності, підготував Звіт №58/06/16 від 14 червня 2016 року, яким визначено вартість відновлюваного ремонту автомобіля позивача з урахуванням зносу, становить 114 244,51 грн, вартість матеріального збитку завданого власнику (позивачу) транспортного засобу становить 207 432,11 грн. Вказаний звіт був доказом у кримінальній справі, на досудовому та судовому розслідуванні, при ухваленні вироку.

Крім того, відповідач, надав до суду як доказ, висновок суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Асистуюча компанія «Укравтоекспертиза», зроблений на замовлення Страхової компанії «КРОНА», про вартість відновлюваного ремонту SL №24395 станом на 13 червня 2016 року, яким визначено вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу на суму 126 454,33 грн, вартість матеріального збитку завданого власнику (позивачу) транспортному засобу становить 199 427,32 грн.

Апелянт вважає, що, з урахуванням доказів наданих позивачем та відповідачем, сторонами узгоджена сума відновлювального ремонту у розмірі 114 244,51 грн та фактична сума вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу на суму 199 427,32 грн.

За висновком, наданим відповідачем, вартість відновлюваного ремонту автомобіля позивача на 12 209,82 грн більше ніж заявлено позивачем (126 454,33 грн - 114 244,51 грн = 12 209,82 грн).

При цьому, висновок наданий позивачем визначає вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу на 8 004,79 грн більше ніж висновок, наданий відповідачем (207 432,11 грн - 199 427,32 грн = 8 004,79 грн).

В свою чергу, суд першої інстанції, не досліджуючи дійсні обставини справи, посилаючись на заперечення лише відповідача, вказує, що висновок ФОП ОСОБА_3 не відповідає Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки не містить посилання на попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та не повідомлення відповідача про проведення оцінки.

Однак, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки Звіт №58/06/16 від 14 червня 2016 року не є судовою експертизою, а тому не обов`язково вказувати про обізнаність про кримінальну відповідальність, а також вказівку на конкретну справу.

Вважає, що суд безпідставно вказав, що позивач ухилявся від проведення судової експертизи, в той час як експертиза була заявлена відповідачем і усі обов`язки проведення експертизи покладені на відповідача та на суд першої інстанції з надання матеріалів справи.

Позивач зазначає, що вже на стадії судового слідства, страховими компаніями було здійснене страхове відшкодування у розмірі 45 000,00 грн та 50 000,00 грн сплачено відповідачем, а загальна сума страхових виплат становить 95 000,00 грн.

Отже, матеріальна шкода завдана відповідачем при пошкоджені ТЗ позивача, при погодженій сторонами сумі у розмірі 199 427,32 грн - 95 000,00 грн становить 104 427,32 грн.

Відповідно до відкритих статистичних даних, про розмір середньої заробітної плати по регіонах у 2016 році, в місті Києві (Київська область) в червні 2016 року середня заробітна плата становила 5 477,00 грн, в липні - 5 578,00 грн, в серпні - 5 222,00 грн.

На час ДТП позивач проживав і наданий час проживає у місті Києві та офіційно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи середньомісячний заробіток у даному регіоні, то втрачений заробіток позивача з розрахунку строку непрацездатності більше 21 дня (відповідно до висновків судової експертизи про ступінь завданих ушкоджень), фактично склав три місяці та становить 16 277,00 грн.

Додатково, вважає стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди таким, що не відповідає матеріалам справи, ступеню завданих страждань позивачеві та терміну настання відповідальності відповідача і витрачених сил та власного часу позивачем до ухвалення остаточного рішення у справі.

Оскільки, позивач, впродовж шести років, намагався довести вину позивача, в той час коли, мав травму від ДТП вчиненого відповідачем, неможливість користування автомобілем, постійні відвідування слідчого, досудового розслідування, а в подальшому судових засідань і постійного пошуку способів, засобів та доказів завдання позивачеві шкоди, в тому числі і моральної.

З розрахунку 55 000,00 грн. на 7 років і поділено на 12 міс. в рік, сума в розмірі 655,00 грн./міс. моральної шкоди, є співмірною та обґрунтованою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Луценком Сергієм Олександровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дем`янюк Віктор Пилипович подав відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Свою позицію мотивував доводами, які є аналогічними відзиву, поданому до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 червня 2016 року, близько 18:10 год., ОСОБА_2 керував технічно справним автомобілем «Mitsubishi Lancer», днз НОМЕР_2 , рухаючись вказаним транспортним засобом по проїзній частині вул. В. Тютюнника зі сторони вул. Академіка Філатова, у напрямку вул. Є. Ґедройця у м. Києві по другорядній дорозі. Перед проїздом нерегульованого перехрестя з нерівнозначними дорогами невчасно побачив автомобіль «Skoda Oktavia», днз НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по вул. Ковпака, по головній дорозі та не дав дорогу вказаному транспортному засобу, у результаті чого сталося зіткнення вказаних автомобілів. Внаслідок зіткнення позивачу завдано тілесних ушкоджень, а саме, згідно з висновком експерта №1233/Е від 19 серпня 2016 року у ОСОБА_1 виявлено закриту травму лівого променево-зап`ясткового суглобу у вигляді перелому шиловидного відростка ліктьової кістки, яка за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчили про те, що спричинені вони дією тупого предмету, й могли утворитися у термін вказаний у постанові, тобто 07 червня 2016 року при транспортній травмі.

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року, скасованим ухвалою Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року, в частині вирішення цивільного позову, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою ст. 286 КК України, призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік, без позбавлення права керування транспортними засобами. Звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного за цим вироком покарання на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України, обставини справи у частині того факту, що мала місце дорожньо-транспортна пригода, винним у якій визнано ОСОБА_2 , є обов`язковими для суду при постановлені судового рішення.

Оскільки відповідач у заявах від 26 вересня 2023 року і 18 жовтня 2023 року визнав позов у частині стягнення: суми витрат на послуги таксі - 1 800,00 грн, суми витрат на послуги по збереженню пошкодженого автомобіля - 4 500,00 грн, суми витрат, пов`язаних з послугами евакуатора - 3 445,00 грн, суми витрат, пов`язаних із складенням звіту про оцінку вартості збитку - 800,00 грн, втраченого заробітку - 1 014, 93 грн, за відсутності наданих стороною позивача доказів та розрахунку заявленого розміру втраченого заробітку, не маючи обґрунтованого сумніву щодо добровільності їх визнання, у частині вказаних вимог, позов задовольнив частково.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, суд виходив з того, що висновок оцінювача ФОП ОСОБА_3 №58/06/16 від 14 червня 2016 року не містить вказівки, що оцінювач був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. З посиланням на правові висновки Верховного Суду, суд визнав висновок неналежним і недопустимим доказом заявленої у позові вартості відновлювального ремонту 112 432,11 грн (враховуючи виплачені страхові суми). Також, суд вважав співмірною понесеним фізичним та психологічним стражданням позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, а не 55 000,00 грн, як то заявлено позивачем та частково доведеними позовні вимоги про стягнення втраченого заробітку, з підстав визнання їх відповідачем у розмірі 1 014,93 грн.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розміру матеріальної шкоди, заподіяної ДТП

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою..

Таким чином, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за участі транспортних засобів сторін, що мала місце 07 червня 2016 року о 18-10 год. у місті Києві, встановлена та в порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Листом від 28 липня 2016 року вих. №4159 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» повідомило ОСОБА_1 про складений Страховий акт №24 за страховим випадком від 07 червня 2016 року та прийняте рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 45 000,00 грн.

Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджено сторонами, що відповідач добровільно відшкодував позивачу в рахунок матеріальних збитків 50 000,00 грн.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відноси, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

За статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного транспортний засіб після ДТП.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2018 року в справі №140/481/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі №753/21303/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі №525/1592/18, від 01 серпня 2018 року в справі №363/2222/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі №754/10777/15-ц.

Вимоги позовної заяви в частині відшкодування матеріального збитку, завданого ДТП, позивач обґрунтовував даними Звіту №58/06/16 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, складеного 14 червня 2016 року оцінювачем ОСОБА_4 (ФОП ОСОБА_3 )

У Звіті визначено ринкову вартість автомобіля «Skoda Oktavia», днз НОМЕР_1 на момент пошкодження - 207 432,11 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ - 258 005,13 грн; вартість відновлюваного ремонту КТЗ з урахуванням фізичного зносу та величини втрати товарної вартості - 114 244,51 грн. Зазначено, що вартість матеріального збитку, з врахуванням ПДВ 20% та інших загальних державних податків і зборів (обов`язкових платежів) становить 207 432,11 грн.

При цьому, відповідно до листа ПрАТ «Страхова компанія «КРОНА» від 25 вересня 2020 року вих. №443, 03 листопада 2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «КРОНА» та ОСОБА_2 було укладено Договір ДЦВ №17_15_150 добровільного страхування цивільної відповідальності власника наземного транспортного засобу, в частині 1 якого у графі «Поліс ОСЦПВ» зазначено реквізити полісу: серія АІ №8791961, дата початку 06 листопада 2015 року, дата закінчення - 05 листопада 2016 року. За відомостями Централізованої бази даних МТСБУ даний поліс видано ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (яке є діючим членом МТСБУ).

З метою визначення матеріального збитку, завданого автомобілю «Skoda Oktavia», днз НОМЕР_1 , на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «КРОНА» 13 червня 2016 року ТОВ «Асистуюча компанія «УКРАВТОЕКСПЕРТИЗА» складено Звіт серії SL №24395.

У Звіті визначено ринкову вартість автомобіля 199 427,32 грн; вартість відновлювального ремонту КТЗ - 247 121,26 грн; вартість відновлюваного ремонту КТЗ з урахуванням фізичного зносу - 126 454,33 грн. Зазначено, що вартість матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження КТЗ становить 199 427,32 грн.

Надаючи правову оцінку Звіту №58/06/16 від 14 червня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що такий звіт є неналежним та недопустимим доказом з підстав відсутності вказівки експерта про обізнаність про кримінальну відповідальність з завідомо неправдивий висновок, а отже дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині саме з цих підстав.

Поряд з цим, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що за матеріалами справи, страховик відповідача здійснив розрахунок страхового відшкодування належного до виплати ОСОБА_1 виходячи з іншого звіту, а саме з даних Звіту серії SL №24395 від 13 червня 2016 року.

Позаяк, позивач з розрахунком страхового відшкодування погодився, звіт серії SL №24395 від 13 червня 2016 року не оспорив та не спростував, тому цьому звіту суд першої інстанції мав також надати правову оцінку та враховувати при вирішенні питання про наявність підстав та розмір матеріального збитку, який підлягає відшкодуванню.

За висновками експерта, вартість відновлювального ремонту КТЗ (247 121,26 грн) перевищує його ринкову вартість (199 427,32 грн), тому розмір матеріального збитку вирахувано у розмірі ринкової вартості КТЗ. (а.с. 114)

Таким чином, ремонт автомобіля марки «Skoda Oktavia», днз НОМЕР_1 , вважається економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним.

Порядок відшкодування завданої позивачу шкоди має відбуватися в порядку, визначеному статтею 30 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і позивач мав передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №125/1216/20 від 14 червня 2023 року.

Разом з тим, даних щодо залишкової вартості пошкодженого автомобіля після ДТП ані Звіт серії SL №24395 від 13 червня 2016 року, ані Звіт №58/06/16 від 14 червня 2016 року не містять.

З матеріалів справи встановлено, що за клопотанням ОСОБА_2 з метою визначення дійсної вартості КТЗ «Skoda Oktavia», днз НОМЕР_1 , який належав на праві власності ОСОБА_1 , після його пошкодження внаслідок ДТП, що мала місце 07 червня 2016 року, ухвалою суду першої інстанції від 07 жовтня 2021 року призначено судову автотоварознавчу експертизу (питання в редакції постанови Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року).

Листом від 24 травня 2023 року вих. №3910/23-54 Київський НДІСЕ повідомив про неможливість надання висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи у справі, у зв`язку з ненаданням на огляд досліджуваного КТЗ, або його кольорових фотознімків в пошкодженому стані в оригінальному цифровому форматі.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

На переконання колегії суддів, належними та допустимими доказами ОСОБА_1 не довів розміру завданої йому майнової шкоди, не надав суду доказів вартості пошкодженого транспортного засобу (після ДТП), що унеможливило визначення різниці між вартістю автомобіля до та після ДТП для встановлення дійсного розміру шкоди відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та, відповідно, відшкодування заподіяної йому шкоди.

Означене свідчить про неможливість встановлення обґрунтованості чи необґрунтованість заявленого до стягнення розміру майнової шкоди, який позивачем у позовній заяві розраховано на підставі Звіту №58/06/16 від 14 червня 2016 року у сумі 112 432,11 грн, а в апеляційній скарзі на підставі Звіту серії SL №24395 від 13 червня 2016 року - 104 427,32 грн.

При цьому задоволення вимог про відшкодування майнової шкоди в повному обсязі, виходячи з вартості автомобіля до ДТП, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу після ДТП, не можна визнати обґрунтованим.

Верховний Суд у подібних правовідносинах також враховує принцип добросовісності, який полягає у певному стандарті поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки. (див. постанови від 06 грудня 2021 року у справі №757/22936/19-ц, від 20 жовтня 2021 року у справі №205/1314/16-ц).

За обставин даної справи, поведінка позивача щодо залишення собі залишків автомобіля, ненадання їх експертній установі для дослідження, а також вимога про відшкодування йому повної вартості вказаного автомобіля за ціною станом на час ДТП не може вважатися добросовісною.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди на суму 112 432,11 грн, оскільки позивачем не надано суду відомостей про вартість пошкодженого автомобіля після ДТП, що має значення для визначення розміру реального збитку, заподіяного позивачу, однак неправильно застосував норми матеріального права в частині обґрунтування такої відмови.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розміру втраченого середнього заробітку

Положеннями ч. 1-3 ст. 1195 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Частинами 1, 2 ст. 1197 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

За правилами абз. 3 ч. 3 ст. 1197 ЦК України якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

Колегією суддів встановлено, що заявляючи до стягнення з відповідача на свою користь втраченого заробітку за три місяці непрацездатності (згідно ст. 1195 ЦК України) на суму 16 277,00 грн у заяві про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 обґрунтувань означених вимог не навів, доказів того, що не працював та на підтвердження такого розміру втрат не надав.

За правилами ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Додані апелянтом до апеляційної скарги документи, що підтверджують розмір втраченого заробітку, не були подані до суду першої інстанції при ухваленні рішення, а відтак, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, не приймаються до уваги колегією суддів, так як відсутні поважні причини неможливості подання даних доказів до суду першої інстанції.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21 касаційний суд зауважив, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Оскільки суд першої інстанції, посилаючись на визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення втраченого заробітку на суму 1 014,93 грн, вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнив, колегія суддів не вважає за доцільне переглядати попередньо стягнутий заробіток (дохід), втрачений позивачем внаслідок ушкодження здоров`я, а підстав для збільшення означених витрат не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розміру моральної шкоди

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

На підставі вищевикладеного, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди саме в розмірі 55 000 грн. Посилання апелянта на тривалість (7 років) розгляду кримінальних проваджень та цивільної справи, відвідування органів досудового розслідування, судових засідань, на переконання колегії суддів, не знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача. Також, критично сприймаються доводи щодо відсутності цікавості ОСОБА_2 про стан здоров`я позивача та стан пошкодженого автомобіля та спростовуються як матеріалами справи так і повідомленнями позивача про відшкодування йому саме відповідачем добровільно матеріальної шкоди на суму 50 000,00 грн. Таким чином, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача, спричинених внаслідок ДТП, та із застосуванням принципів розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції у розмірі 20 000,00 грн, є співмірним зі ступенем тяжкості тілесних ушкоджень, які були отримані позивачем, внаслідок неправомірних дій відповідача, його поведінкою після ДТП, віком позивача, характером і тривалістю страждань, зміною звичного укладу життя.

Отже, переглянувши справу колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення матеріальної шкоди, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає частково помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Луценком Сергієм Олександровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди змінити в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій оскаржуваній частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач: Судді:Р.В. Березовенко О.Ф. Лапчевська Г.І. Мостова