Справа № 691/129/24
Провадження № 2/691/202/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області в складі судді Синиці Л.П., за участю секретаря судового засідання Харук Л.Ю., розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила розірвати шлюб, укладений між ними, що зареєстрований 05.09.2014 року Виконавчим комітетом Хлистунівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 10, прізвище після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі - ОСОБА_1 , місце проживання малолітнього сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити з матір'ю - ОСОБА_1 .. В обгрунтування позову вказує, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у подружжя відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та на виховання сина. Відповідач час від часу проявляє агресію щодо неї, називає нецензурними словами, навіть в присутності дитини, що негативно впливає на психологічний стан сина. В пориві гніву застосовує фізичну силу. Відповідач вже два роки ніде не працює, зовсім не забезпечує сім'ю, раніше дуже часто змінував місця роботи, ніде не працював довгий час. На її глибоке переконання, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у них на грунті сімейно - побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя та виховання дитини розвинулась неприязнь один до однеого, втачено почуття любові та поваги. Вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Примирення між ними неможливе. Майновий спір, який існує щодо поділу побутової техніки, придбаної під час шлюбу, вирішуватиме пізніше, буде подано позов до суду щодо розподілу майна. Після розірвання шлюбу спільний син буде проживати з нею, як матір'ю, за місцем реєстрації. Судові витрати за сплату судового збору, які понесла, не бажає стягувати з відповідача на свою користь.

23.02.2024 в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, повідомлена належно. Від її представника адвоката Милаш Г.А. надійшла заява, в якій вказала про розгляд справи про розірвання шлюбу без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримують в поновму обсязі та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належно та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, підтверджено відстеженням рекомендованого листа № 407, правом на участь в судовому засіданні не скористався. Заяв та/або клопотаняь на адресу суду не надходило, в т.ч. про відкладення розгляду. Відзив на позов не подав.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення, за наявними в ній письмовими матеріалами.

Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до такого висновку.

Виходячи з вимог частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 24, частин 3, 4 статті 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2014 року Виконавчим комітетом Хлистунівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_5 (позивач), що підтверджується даними Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 10. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини " ОСОБА_1 ". Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено даними Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , актовий запис № 38, місце проживання якого позивач після розірвання шлюбу просить визначити з нею, як матір'ю.

Частиною 3 статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно з частиною 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до частини 5 статті 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Зокрема, суд враховує, що позивач в категоричні формі заперечила щодо можливого примирення з відповідачем, зберігати вказаний шлюб не бажає. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, відповідно надання сторонам строку на примирення є правом, а не обов'язком суду. Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року (справа № 442/6319/16-ц, провадження № 61-30728св18).

За таких обставин суд приходить до висновку, що сторони не мають спільної згоди на примирення, втратили почуття любові та поваги один до одного, сім'я існує формально.

Відповідно до принципу рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання".

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Відповідно до статті 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що зберегти сім'ю сторін неможливо, тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право іменуватися ним після розірвання шлюбу. Та, за клопотанням позивача суд залишає їй шлюбне прізвище " ОСОБА_1 ".

Частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 ЗУ "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір'ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (постанова Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі № 200/952/18).

При визначенні місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , суд бере до уваги наведені вище норми Закону та те, що дитині якій виповнилося дев'ять років, проживає з матір'ю ОСОБА_1 за місцем її реєстрації, відповідач заперечень щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_6 з матір'ю не подав, тобто під час розгляду справи про розірвання шлюбу, спору щодо місця проживання малолітньої дитини не встановлено, як і те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а також враховуючи найкращі інтереси дитини, приходить до думки про можливість задоволення заяви в цій частині.

Суд звертає увагу сторін, що згідно статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.

Розподіл судових витрат за клопотанням позивача суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 24, 105, 109, 110, 112,113 СК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 78, 141, 206, 247, 258 - 268, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 05 вересня 2014 року Виконавчим комітетом Хлистунівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, актовий запис № 10.

Під час державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 , залишити набуте в шлюбі " ОСОБА_1 ".

Визначити місце проживання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір'ю ОСОБА_1 , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Рішення про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Роз'яснити сторонам, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л. П. Синиця