КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8759/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Управління державної охорони України на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Аксьонової Н.М. в м. Київ 18 липня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом Управління державної охорони України до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач Управління державної охорони України звернувся до суду з даним позовом, на підставі ст. 1212 ЦК України просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь Управління державної охорони наступне майно: радіостанцію VX-7R (к-т: Акумулятор FNB-80LI, зарядний пристрій, скремблер М3-04), інв. № 104о10-7Е910663, гарнітуру ОТТО до р/ст. VX-7R зі звуководом 2-х провідна - інв. № 113о7-1342, перехідник СТ91 для VX-7R, телефонний апарат моб. Nokia 6020 - інв. № 113о7-364, особисту номерну металеву печатку № 504, покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року провадження в справі закрито, роз`яснено право звернутись з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Позивач УДО України, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, наведені в позові, зміст ст. 1212 ЦК України, вказував, що кондикцією є позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно, отже, УДО України було правильно застосовано норми матеріального права при зверненні до суду із позовом до відповідача про повернення майна з чужого незаконного володіння, а судом першої інстанції невірно зроблено висновок про характер спірних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Вважав, що висновки суду першої інстанції про те, що спір є начебто публічно-правовим та пов`язаний із прийняттям, проходженням та звільненням з публічної служби, а тому нібито належить до юрисдикції адміністративного суду, не знаходять свого підтвердження ані в діючому законодавстві України, ані в судовій практиці.

Наводив зміст ст. 2, 4, 19 ЦПК України, п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 про те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), ст. 2, 4, 7, 19 КАС України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21.

Наголошував, що наказом УДО України від 19 травня 2020 року № 346-ОС/дск «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас та виключено зі списків особового складу УДО України, а тому на момент звернення УДО України до суду першої інстанції фізична особа-відповідач не є військовослужбовцем.

Зважаючи на викладене і те, що спір між сторонами не є спором у сфері публічно-правових відносин, відсутні порушення з боку суб`єктів владних повноважень, а навпаки, спір стосується повернення майна позивачу фізичною особою ОСОБА_1 , відповідно спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказував, що з оскільки жодного спору щодо прийняття, проходження або звільнення з публічної служби не існує, відповідно судом першої інстанції зроблено неправильні висновки щодо юрисдикції розгляду спору між УДО України та фізичною особою, яка незаконно володіє майном, підстава набуття якого відпала, що в свою чергу потягнуло за собою постановлення незаконної та необґрунтованої оскаржуваної ухвали.

Звертав увагу, що в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала аналогічна справа № 361/10720/21 за позовом УДО України до ОСОБА_2 , за результатами розгляду зазначеної справи ухвалено рішення від 18 жовтня 2022 року про задоволення позову в повному обсязі, зокрема, але не виключно, зобов`язано відповідача повернути на користь УДО України подібне до цієї справи майно.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, УДО України посилалося на те, що відповідно до наказу УДО України від 05 травня 2014 року № 108-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 прийнято на військову службу в УДО України. Під час проходження військової служби, згідно з видатковими (внутрішніми) накладними відповідач отримав зазначені товарно-матеріальні цінності, а також шафу металеву спеціальну. Наказом УДО України від 19 травня 2020 року № 346-ОС/дск «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас СБУ згідно з п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку зі закінченням строку контракту) та виключено останнього зі списків особового складу УДО України 19 травня 2020 року. Після звільнення взаєморозрахунки з відповідачем було проведено в повному обсязі, водночас, згідно з доповідною запискою начальника Інспекції УДО України Заблоцької О.Ю. від 05 січня 2021 року № 2/14-10д/з, під час розрахунку з УДО України при звільненні з військової служби відповідачем не повернуто майно, яке на цей час рахується за ним, а саме радіостанцію, гарнітуру та перехідник до радіостанції, телефонний апарат. Службовою запискою головного бухгалтера-начальника служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УДО України від 22 березня 2021 року підтверджено неповернення відповідачем матеріальних цінностей, із зазначенням їх найменування, а також встановлено, що відповідач при звільненні не здав особисту номерну металеву печатку. З метою досудового врегулювання спору УДО України неодноразово зверталось з листами до відповідача з вимогами про повернення зазначеного майна, зокрема 13 жовтня 2020 року та 17 серпня 2021 року, однак зазначені листи відповідачем не отримувались або повертались за закінченням терміну зберігання на пошті. Виходячи з наведеного, позивач вважає, що ОСОБА_1 ігнорує законні вимоги УДО України, чим порушує його права та підтверджує небажання в добровільному порядку повернути майно.

До позовної заяви УДО України надано копії витягів з наказів УДО України від 05 травня 2014 року № 108-ос, від 19 травня 2020 року № 346-ос/дск, копію службової записки головного бухгалтера-начальника служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УДО України від 22 березня 2021 року, копію доповідної записки начальника Інспекції УДО України Заблоцької О.Ю. від 05 січня 2021 року № 2/14-10д/з, інвентарні картки обліку основних засобів в бюджетних установах № 104514, № 1132787, № 11379, оборотну відомість по товарно-матеріальних цінностях, копію витягу з журналу № 19 РСО (т.1) обліку металевих печаток, копію службової записки головного бухгалтера-начальника служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УДО України від 06 липня 2021 року, копію акту № 1/20-10956 на знищення справ фінансово-економічної служби УДО України від 05 серпня 2016 року, затвердженого т.в.о. начальника УДО України 04 серпня 2016 року, копії листів УДО України на адресу ОСОБА_1 від 13 жовтня 2020 року та від 17 серпня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Закриваючи провадження в справі ухвалою від 18 липня 2023 року, суд першої інстанції виходив із того, що указаний спір є публічно-правовим та пов`язаний з прийняттям, проходженням та звільненням з публічної служби, а тому належить до юрисдикції адміністративного суду.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що УДО України обґрунтовувала свої вимоги тим, що при звільненні з військової служби відповідачем не повернуто майно, яке на цей час рахується за ним, а саме радіостанцію, гарнітуру та перехідник до радіостанції, телефонний апарат, ігнорує законні вимоги УДО України, чим порушує права позивача.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що порядок проходження військової служби за контрактом особами рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу Управління державної охорони України та особливості проходження ними військової служби у воєнний час на час звільнення відповідача зі служби був визначений Положенням про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженим Указом Президента України від 19 жовтня 2007 року №982/2007 (з подальшими змінами і доповненнями), а також Інструкцією про порядок застосування Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України, затвердженої наказом Управління державної охорони України 30 серпня 2011 року № 399.

Відповідно до п. 7.1 указаної Інструкції військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорт по команді та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапорті зазначаються: підстави звільнення з військової служби; орган, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Після позитивної резолюції Начальника Управління державної охорони України або особи, яка виконує його обов`язки, на рапорті військовослужбовця про звільнення з військової служби (або на документі про переведення військовослужбовця до інших військових формувань) підрозділ кадрового забезпечення видає йому лист-розрахунок згідно з додатком до цієї Інструкції, який є підставою для розрахунку з відповідними підрозділами УДО України. Термін здавання посади визначається керівниками підрозділів, але не більше встановлених законодавством термінів.

Підрозділ кадрового забезпечення залучає документ про розрахунок військовослужбовця до матеріалів, на підставі яких видається наказ про звільнення з військової служби або про переведення до інших військових формувань із виключенням зі списків особового складу УДО України.

Указом Президента України від 26 січня 2022 року № 33/2022 було визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 19 жовтня 2007 року № 982 "Про Положення про проходження військової служби за контрактом військовослужбовцями Управління державної охорони України", а також було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби за контрактом в Управлінні державної охорони України.

Відповідно до ст. 2 вказаного Положення громадяни України, які проходять військову службу за контрактом в Управлінні державної охорони України, є військовослужбовцями Управління державної охорони України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18 викладені правові висновки, згідно яких у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Зважаючи на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, справа за позовом УДО України до ОСОБА_1 про повернення майна з чужого незаконного володіння з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, не відноситься до юрисдикції загального суду і не могла бути ним розглянута, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 отримав товарно-матеріальні цінності не в цивільно-правовому порядку, а у зв`язку з виконанням службових обов`язків під час проходженням ним військової служби в Управлінні державної охорони України, а тому при звільненні він повинен був здати визначеним у листі-розрахунку посадовим особам усе отримане для виконання своїх службових обов`язків військове та інше майно, зокрема техніку, засоби зв`язку, документи, матеріальні носії інформації, особисту номерну металеву печатку.

Відповідно по п. 4 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

Крім того, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/66/14-ц (провадження № 14-212 цс 18), від 12 грудня 2018 року в справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) сформульовано правовий висновок, згідно якого, для визначення юрисдикції адміністративних судів за пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року (пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України, чинного з 15 грудня 2017 року) поняття «спір з приводу проходження громадянами публічної служби» охоплює питання реалізації правового статусу державного службовця від прийняття на державну службу до її припинення, зокрема і питання відповідальності у зв`язку з його рішеннями, діями чи бездіяльністю на відповідній посаді, навіть якщо притягнення до відповідальності відбувається після звільнення з державної (військової) служби.

З урахуванням наведеного апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що на момент звернення УДО України до суду першої інстанції фізична особа-відповідач не є військовослужбовцем, спір між сторонами не є спором у сфері публічно-правових відносин, відсутні порушення з боку суб`єктів владних повноважень, а навпаки, спір стосується повернення майна позивачу фізичною особою ОСОБА_1 , відповідно спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і жодного спору щодо прийняття, проходження або звільнення з публічної служби не існує.

Доводи апеляційної скарги, що в провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала аналогічна справа № 361/10720/21 за позовом УДО України до ОСОБА_1 , за результатами розгляду зазначеної справи ухвалено рішення від 18 жовтня 2022 року про задоволення позову в повному обсязі, зокрема, але не виключно, зобов`язано відповідача повернути на користь УДО України подібне до цієї справи майно, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в справі, що переглядається, про закриття провадження в справі, при цьому суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати правову оцінку правильності висновків рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в справі № 361/10720/21, яке не є предметом даного апеляційного перегляду.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21, в якій Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки судів першої й апеляційної інстанцій про належність спору до юрисдикції адміністративного суду, проте встановила, що закриття провадження у цивільній справі зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, і дійшла висновку, що саме для усунення цього конфлікту касаційну скаргу слід задовольнити: скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У справі, що переглядається, наявності юрисдикційного конфлікту не встановлено, оскільки ухвал адміністративного суду про відмову у відкритті провадження або закриття провадження в справі за даним позовом УДО України до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння не постановлялося.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України, в зв`язку з чим суд першої інстанції, закриваючи провадження в справі, правомірно керувався п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України і не допустив порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління державної охорони України залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.