Дата документу 16.04.2024
Справа № 334/9623/23
Провадження № 2/334/325/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Миколаївна, про визнання недійсним договору позики,

за участю: представника позивача адвоката Максімкіна А.А., представника відповідачки адвоката Хмарської Я.В.,

встановив:

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Максімкін А.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача борг у загальній сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг 500 000 гривень, 3% річних 1 315,06 гривень, Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Хмарська Я.В. звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики грошових коштів, посвідчений 17.08.2023 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328.

Первісний позов обґрунтований тим, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів від 17.08.2023, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328, відповідно до умов якого позивач передав до підписання цього Договору у власність відповідачки грошові кошти в сумі 500 000 гривень строком до 17.09.2023. Договір вчинений за нотаріально посвідченою письмовою згодою чоловіка ОСОБА_2 17.09.2023 відповідачка не повернула позивачу суму позики в сумі 500 000 гривень. 3% річних становить суму 1 315,06 гривень. Загальна сума боргу становить 501 315,06 гривень.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 17.08.2023 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328. На підтвердження факту передання грошових коштів в позику позивач до суду не надав, у зв`язку з їх відсутністю, оскільки грошові кошти відповідачці в позику на виконання укладеного договору позики до теперішнього часу не передав. У пункті 1 договору приватний нотаріус зазначила, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 500 000 гривень зі строком до 17.09.2023. Тобто згідно з пунктом 1 договору в теперішньому часі зазначається про передачу грошових коштів на підставі договору. На підтвердження факту передання грошових коштів в позику позивач доказів до суду не надав. В пункті 5 договору зазначено, що позика одержується позичальником без будь-яких погроз, насильства чи примусу, як фізичного так і морального. Проте в пункті 2 договору зазначено, що грошові кошти передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Права та обов`язки сторін договору не можуть виникнути до передачі грошових коштів. Також договір позики не може бути укладений двічі: в момент передання грошових коштів і за спливом якогось часу шляхом нотаріального посвідчення минулих подій. Вказаний договір не містить положення, що засвідчує приймання-передачу грошових коштів. Пункт 8 договору спростовує пункт 2, в якому зазначено: «Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення». Тобто навіть якщо б і були будь-які домовленості між сторонами спору щодо передачі-отримання в позику грошових коштів до моменту нотаріального посвідчення договору позики, то вони усі не мають правового значення, оскільки пункт 8 договору містить таке положення. Договір не містить домовленості сторін з приводу застосування частини третьої статті 631 ЦК України, що підтверджує неправомірність пункту 2 договору та є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже підлягає визнанню судом недійсним. Таким чином на укладення правочину у позивача було відсутнє вільне волевиявлення (грошові кошти в позику він так і не передав), яке б відповідало його внутрішній волі (передати в позику грошові кошти на виконання укладеного договору позики), а тому в силу частини першої статті 215 ЦК України цей правочин є недійсним. Правочин не був виконаний жодною зі сторін. Відповідачка, будучи юридично неосвіченою, не зрозуміла зміст договору в частині пункту 2, а приватним нотаріусом Осінцевою В.М. він роз`яснений не був. 17.09.2023 відповідачка направила приватному нотаріусу заяву про відсутність заборгованості за договором позики грошових коштів, оскільки ОСОБА_1 ухиляється від передання в позику грошових коштів та від будь-яких дій щодо внесення змін в укладений договір, який останньою не отримано. Між сторонами спору фактично не існує правовідносин саме за договором позики, оскільки позивач грошових коштів у розмірі 500 000 гривень не передав, а відповідачка їх не отримувала. Отже, в контексті статті 1046 ЦК України фактично договір позики не може вважатися укладеним, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Представник відповідачки адвокат Хмарська О.К. подала відзив на первісний позов, в якому зазначила, що позовні вимоги позивача не визнає. Відповідачка дійсно мала намір запозичити у позивача грошові кошти в сумі 500 000 гривень та на підтвердження спочатку реальних намірів сторонами спору 17.08.2023 укладено договір позики грошових коштів. Нотаріальна згода на укладення договору позики дійсно була надана чоловіком відповідачки, проте позивачем грошові кошти відповідачці не передані. Договір не містить положення, що засвідчує приймання-передачу грошових коштів в сумі 500 000 гривень у позику. На підтвердження укладення договору позики, відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України сторонами не складено розписку або інший документ, який посвідчує передання визначеної грошової суми, оскільки грошові кошти фактично в позику не передавалися. Позивач не зазначає коли, де, за яких обставин і яким способом були передані грошові кошти.

Представник позивача адвокат Максімкін А.А. подав відповідь на відзив, в якому не погодився з обставинами, викладеними представником відповідачки у відзиві та зазначив, що договір позики грошових коштів є документом, який підтверджує, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 500 000 гривень. Підписанням договору відповідачка підтвердила, що він укладений за її волею, без примусу та без впливом тяжкої для неї обставини, згодна, усвідомлює та розуміє всі його умови, відповідає її інтересам та реальній домовленості сторін. Умова, передбачена частиною другою статті 1047 ЦК України не є обов`язковою, розписка або інший документ складаються особами на свій вибір по власному бажанню. 17.08.2023 позивач приблизно у проміжок часу з 15 години 30 хвилини по 16 годину у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності фізичних осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також чоловіка відповідачки ОСОБА_5 , передав відповідачці грошові коштів в сумі 500 000 гривень. Одразу після передання грошових коштів сторони прийшли до приватного нотаріуса для укладання договору. Твердження відповідачки у апеляційній скарзі на ухвалу про забезпечення позову від 31.10.2023 щодо нерозуміння змісту договору позики грошових коштів, а приватним нотаріусом він розтлумачений не був, договір був вчинений під примусом з метою прикриття іншого правочину протирічать її твердженням, вказаним у відзиві, а саме те, що вона дійсно мала намір запозичити кошти у позивача в сумі 500 000 гривень, а тому 17.08.2023 між сторонами був укладений договір, на укладення якого її чоловік надав згоду, що є додатковим підтвердженням наміру ухилитися від повернення позивачу коштів. Відповідачка стала раптово вважати, що їй грошові кошти не передавали, незрозумілий зміст договору, примус з метою прикриття іншого правочину, тільки після настання строку повертати позику.

Представник позивача адвокат Максімкін А.А. подав відзив на зустрічний позов, в якому зазначив, що вважає зустрічні позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву послався на обставини, викладені у відповіді на відзив на первісний позов.

Третя особа пояснення щодо зустрічного позову не подала.

Ухвалою про повернення заяви про забезпечення позову від 24.10.2023 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику ОСОБА_1 . Ухвалою про відкриття провадження у справі від 30.10.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у загальному провадженню та призначено підготовче засідання. Ухвалою про забезпечення позову від 31.10.2023 частково задоволена заява представника позивача про забезпечення позову та накладений арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , які знаходяться на її рахунках в банківських установах, в сумі 501 315 (п`ятсот одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 06 копійок. Ухвалою про прийняття зустрічного позову від 07.12.2023 прийнято до розгляду зустрічний позов про визнання недійсним договору позики, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою про призначення судового розгляду від 27.02.2024 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою від 12.04.2024 визнано необґрунтованим заявлений представником відповідачки адвокатом Хмарською Я.В. відвід судді, заяву про відвід судді передано до канцелярії Ленінського районного суду міста Запоріжжя для визначення судді для її розгляду в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України. Ухвалою від 12.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки про відвід судді Фетісова М.В.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подав.

Представник позивача адвокат Максімкін А.А. у судовому засіданні просив задовольнити первісний позов за обставин, викладених у ньому. Зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, з урахуванням обставин, викладених у відзиві.

Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про відкладення розгляду справи не подала.

Представник відповідачки адвокат Хмарська О.К. у судовому засіданні первісний позов не визнала, з урахуванням обставин, викладених у відзиві. Зустрічний позов просила задовольнити за обставин, викладених у ньому.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева В.М. в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі не подала.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

17.08.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 328 (далі Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 500 000 гривень. Кінець терміну виплати боргу настає сімнадцятого вересня дві тисячі двадцять третього року, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі боргу відповідно до умов, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2 Договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

У пункті 3 Договору зазначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вказані вище грошові кошти в національній валюті України (гривні) до сімнадцятого вересня дві тисячі двадцять третього року.

Відповідно до пункту 5 Договору позичальник свідчить, що позика одержується ним без будь-яких погроз, насильства чи примусу, як фізичного так і морального.

Пунктом 10 Договору визначено, що цей договір вчинений за нотаріально засвідченою письмовою згодою чоловіка позичальника, викладеною окремим документом, у вигляді заяви, справжність підпису під яким засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. від 17.08.2023 за реєстровим № 327. ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є подружжя.

Відповідно до пункту 11 Договору у випадку, якщо позичальник не поверне повну суму заборгованості за цим Договором у строк визначений у пункті 3 цього Договору, позикодавець має право стягнути її на свій розсуд, в тому числі у судовому порядку шляхом пред`явлення цивільного позову про стягнення або пред`явлення цивільного позову про визнання права власності на будь-яких об`єкт нерухомого та/або рухомого майна.

Надання згоди ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_6 на укладення договору позики грошових коштів від 17.08.2023 підтверджується заявою останнього від 17.08.2023, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстрованою в реєстрі за № 327.

Скріншотами листування з номером телефону відповідачки, який вказаний її представником в процесуальних документах, в соціальній мережі Вайбер, містяться фотокопії паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_5 , свідоцтва про шлюб між ним та відповідачкою.

Відповідно до заяви відповідачки приватному нотаріусу Осінцевої В.М. від 17.09.2023, опису вкладення, накладної № 584 та фіскального чеку, відповідачкою на адресу приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Осінцевої В.М. надіслана заява про відсутність заборгованості за договором позики грошових коштів, в якій зазначила, що 17.08.2023 між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, зареєстрований в реєстрі за № 328. Ознайомлюючись із текстом договору не зрозуміла його зміст та який їй приватним нотаріусом роз`яснений не був. Зазначила, що ОСОБА_1 грошові кошти їй не передавались, розписки та/або акту приймання-передачі вони не укладали, що не було перевірено під час посвідчення договору. Повідомила про спірність ситуації та відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 .

Згідно з листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.11.2023 відповідачці роз`яснено, що нотаріальна дія може бути оскаржена нею до суду.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що передбачено статтею 1047 ЦК України.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.

Як було вказано, при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Відповідно до частин десятої, одинадцятої, дванадцятої та тринадцятої статті 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Суд встановив що 17.08.2023 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого до його підписання відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 500 000 гривень строком до 17.09.2023 до підписання договору.

Оскільки спірний договір укладений між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, він мав бути укладений у письмовій формі відповідно до пункту 3 частини першої статті 208, частини першої статті 1047 ЦК України.

При посвідченні спірного договору приватний нотаріус Осінцева В.М. встановила дійсні наміри кожного з учасників правочину, що не спростовано відповідачкою та її представником.

При цьому факт підписання спірного договору відповідачкою та її представником не оспорюється.

Таким чином суд встановив, що спірний договір укладений з дотримання вимог, встановлених статтями 207, 208, 638, 1046, 1047 ЦК України.

Відповідачка та її представник оспорювали спірний договір на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Проте вказана обставина спростовується спірним договором, відповідно до пункту 2 якого відповідачка отримала від позивача позику в сумі 500 000 гривень до його підписання, що вона підтвердила підписавши спірний договір.

При цьому суд відхиляє аргументи представника відповідачки про те, що на підтвердження факту передання позики позивачем мала бути подана розписка або акт передання грошових коштів. Вказаний аргумент суперечить вимогам статті 1047 ЦК України, оскільки спірний договір був укладений у письмовій формі і подальшого підтвердження його укладення шляхом представлення розписки позичальника або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, не потребував.

Також Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Зазначені вище обставини свідчать про обрання відповідачкою неналежного способу захисту за зустрічним позовом, оскільки не може бути визнаний недійсним договір, який є неукладеним (невчиненим).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що первісний позов є законним та обґрунтованим, а тому його необхідно задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 501 315,06 гривень, з яких основний борг 500 000 гривень, 3 % річних 1 315,06 гривень (500 000 (сума позики) * 3 % : 365 (днів у році) * 32 (днів прострочення)).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Щодо вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.

Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що 18.10.2023 між ОСОБА_1 та адвокатом Максімкіним Анатолієм Анатолійовичем укладений Договір про надання правової допомоги № 18/10/23 (далі Договір). Відповідно до Додатку № 1 до Договору від 18.10.2023, Додаткової угоди до Договору від 11.12.2023 та акту про обсяг наданої правової допомоги від 30.01.2024, вартість витрат на надання професійної правничої допомоги за позовом складала 30 000 гривень, яка була збільшена до 50 000 гривень, в яку входять моніторинг діючого законодавства України та судової практики; складання позовної заяви, визначення та опрацювання додатків до позовної заяви, їх посвідчення, підготовка екземпляру позовної заяви для відповідача, направлення поштою позовної заяви (разом з копією) на адресу суду; складання заяви про забезпечення позову, визначення та опрацювання додатків до неї, їх посвідчення, направлення на адресу суду; складання відповіді на відзив, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, визначення та опрацювання додатків до них, їх посвідчення, підготовка екземплярів для відповідача, направлення поштою на адресу відповідача та суду; складання відзиву на зустрічну позовну заяву визначення та опрацювання додатків до них, їх посвідчення, підготовка екземплярів для відповідача, направлення поштою на адресу відповідача та суду; консультування Клієнта з питань по справі № 334/9623/23.

Представник відповідачки в судовому засіданні просила зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу через їх не співмірність, а також складний матеріальний стан відповідачки.

Оцінивши подані представником позивача докази на підтвердження понесених останнім витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, заперечення представника відповідачки, суд дійшов висновку про відмову у відшкодуванні понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу частково в сумі 30 000 гривень та відповідно не покладання таких витрат у відповідній частині на відповідачку з покладанням на останню обов`язку по відшкодуванню 20 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 5 013,20 гривень.

Керуючись статтями 10 - 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

первісний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 501 315 (п`ятсот одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 06 копійок, з яких основний борг 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, 3% річних 1 315 (одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 06 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 25 013 (двадцять п`ять тисяч тринадцять) гривень 20 копійок, які складаються з судового збору в сумі 5 013 (п`ять тисяч тринадцять) гривень 20 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне рішення складене 25 квітня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спорту - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Миколаївна, місцезнаходження: вул. Троїцька, буд. 17, м. Одеса.

Суддя М.В. Фетісов