КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6088/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 11 вересня 2021 року о 17:09 год. третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz Sprinter 413CD, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип В: легковий автомобіль від 2001 до 3000 куб.см., VIN-код НОМЕР_2 в м. Києві на вулиці Коновальця, 34А, здійснюючи маневр розвороту, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності маневру, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб Mitsubishi Mirage, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належав на праві власності позивачу в результаті чого транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

В позовній заяві зазначено, що 11 травня 2022 року Печерським районним судом міста Києва винесено постанову по справі №757/52225/21-п, якою третю особу без самостійних вимог ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП (залишення місця ДТП) та ст. 124 КпАП України - зазначеної ДТП, та звільнено від відповідальності внаслідок закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач вказує, що 18 жовтня 2021 року між ФОП ОСОБА_5 та нею було укладено договір №112/21 на проведення оцінки майна, щодо оцінки матеріального збитку завдано власнику автомобіля Mitsubishi Mirage, реєстраційний номер НОМЕР_4 в результаті його пошкодження, станом на дату ДТП - 11 вересня 2021 року. Відповідно до надано звіту №112/21, вартість ремонту автомобіля позивача становить 36 596,86 грн.

Вказано, що позивач сплатила 2 800 грн за складення Звіту №112/21.

Крім того, 21 жовтня 2021 року між ФОП ОСОБА_6 та позивачем було укладено Договір №21/10 на технічне обслуговування автомобіля та за виконання ремонтні роботі автомобіля позивачем було сплачено 36 596,86 грн.

Позивач зазначає, що оскільки власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на час завдання шкоди та звернення до суду з цим позовом належав відповідачу ОСОБА_3 на праві володіння.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 39 396,86 грн, судові витрати у сумі 992,40 грн судового збору та 10 000 грн - за надання правничої допомоги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року заяву представника відповідача про розподіл судових витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що належним відповідачем у даній справі є саме ОСОБА_3 й позивач вправі самостійно вибрати спосіб захисту щодо відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП - до страхової компанії чи до відповідача по справі.

Апелянт вважає, що до даних правовідносин слід застосувати висновки Верховного Суду, які містяться в постанові від 21 грудня 2020 року у справі №911/286/20, де зазначено: «суд визначає природу вимоги потерпілого, яку той може заявити за наслідками ДТП. До винуватця це деліктна вимога, яка виникає з загальних положень про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. До страхової це договірна вимога, яка виникає зі страхового договору, укладеного між винуватцем та страховою, за якою у потерпілого виникає право вимагати відшкодування за рахунок страхової виплати. На думку суду, самому потерпілому слід визначати до якого і яку вимоги заявляти з вказаних осіб».

Щодо оскарження додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року, то апелянт зазначає, що представник відповідача, в порушення вимог статті 141 ЦПК України, лише 06 листопада 2023 року, тобто більше ніж через 28 днів, подав клопотання про долучення доказів понесених судових витрат відповідача по справі. Оскільки до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу представником відповідача не було надано доказів їх надання (договір, рахунки, акти тощо) у належний термін, то вказана заява повинна була бути залишено судом без розгляду.

Апелянт також звертає увагу, що згідно Акту №2 від 31 жовтня 2023 року відповідачу були надані відповідні послуги, проте частина послуг охоплює період після ухвалення судового рішення у даній справі, що згідно норм чинного законодавства не може входити до суми, що підлягає відшкодуванню як витрати на професійну правничу допомогу. Крім того, судові витрати, які були стягнуті на користь відповідача, не є співмірними із заявленими позивачем вимогами, категорією справи та фактичними діями представника позивача.

Апелянт також звертає увагу, що позивачем було подано заперечення на заяву про ухвалення додаткового судового рішення, проте судом першої інстанції взагалі не було враховано вказані заперечення.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; скасувати додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким заяву відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового судового рішення залишити без розгляду.

22 січня 2024 року засобами електронного зв`язку та 25 січня 2024 року засобами поштового зв`язку на адресу апеляційного суду надійшли відзиви від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , які є ідентичними, а тому їх слід вважати одним відзивом від сторони відповідача.

У поданому відзиві зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Вказано, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Представник відповідача вважає, що наведені позивачем в апеляційній скарзі твердження жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні.

У відзиві також зазначено, що такі дії позивача щодо небажання звертатись до страхової компанії, свідчать про те, що позивач (потерпілий) недобросовісно реалізовує своє право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього законом обов`язку, а тому має нести тягар негативних наслідків власної поведінки - відмову у захисті порушеного права.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового судового рішення, то представник відповідача зазначає, що заяву про стягнення понесених судових витрат на правничу допомогу відповідачем було подано у відповідності до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України. Крім того, згідно Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 05 жовтня 2023 року зазначено, що об`єднанням була надана, а клієнтом прийнята правнича допомога за період з 24 листопада 2022 року по 05 жовтня 2023 року, що включає 24 год. 20 хв. роботи адвоката на суму 15 000 грн згідно п.3.1 Договору.

Таким чином, відповідач вважає, що у відповідності до статті 141 ЦПК України суду були надані належні та допустимі докази витрат, які мали бути понесені відповідачем за надану правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене у відзиві, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 вересня 2021 року о 17 год. 09 хв. водій ОСОБА_4 (третя особа без самостійних вимог) керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz Sprinter 413CD, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип В: легковий автомобіль від 2001 до 3000 куб.см., VIN-код НОМЕР_2 в м. Києві на вулиці Коновальця, 34А, здійснюючи маневр розвороту. рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності маневру, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб Mitsubishi Mirage, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належав на праві власності позивачу в результаті чого транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2022 року у справі №757/52225/21 ОСОБА_4 (третю особу без самостійних вимог) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП та ст.124 КпАП України та звільнено від відповідальності внаслідок закінчення строків притягнення то адміністративної відповідальності (а.с.10-11, т.1).

Транспортний засіб Mitsubishi Mirage, державний номерний знак НОМЕР_3 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.7-8, т.1).

Транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 413CD, державний номерний знак НОМЕР_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с.102-103, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату ДТП (11 вересня 2021 року) цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 413CD, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована страховою компанією - ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів NEP-202925655 (строк дії Полісу №ЕP-202925655 з 24 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року). Вказаним Полісом №EP-202925655 встановлено, що страхова сума, яка підлягає виплаті страховою компанією за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн (а.с.82, т.1).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача - ОСОБА_3 станом на дату ДТП була застрахована ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-202925655, то саме на вказану страхову компанію першочергово покладається обов`язок відшкодувати потерпілій особі (позивачу) шкоду - тобто, виплатити страхове відшкодування за полісом №EP-202925655. Суд вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Ці обставини свідчать про те, що позивачем неправильно було визначено належного відповідача у даній справі, оскільки першочергово відшкодовувати позивачу вартість завданої шкоди внаслідок ДТП, яка сталась 11 вересня 2021 року, повинна страхова компанія - ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №EP-202925655. Враховуючи викладене, суд першої інстанції виснував, що вимоги позивача заявлені до відповідача ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди.

Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 727/182/21, провадження № 61-11749св21, від 17 серпня 2022 року в справі № 761/15232/18 провадження № 61-19661св20 та інших).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Відповідно до статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.

Вище вказаний Закон України є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За нормами статті 3 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, матеріалами справи підтверджено, що станом на дату ДТП (11 вересня 2021 року) цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована страховою компанією - ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів NEP-202925655 (строк дії Полісу №ЕP-202925655 з 24 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року). Вказаним Полісом №EP-202925655 встановлено, що страхова сума, яка підлягає виплаті страховою компанією за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн (а.с.82, т.1).

Крім того, судом першої інстанції також було витребувано матеріали справи про адміністративне правопорушення №757/52225/21 щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ст.ст.122-4, 124 КУпАП (а.с.189-221, т.1).

Відповідно до наданих документів вбачається, що справа про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 також містила документи, які підтверджували факт того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована страховою компанією - ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» (а.с.192, т.1).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був обізнаний про вказану справу та подавав до суду клопотання про вступ у справу №757/52225/21 в якості представника ОСОБА_1 (а.с.198-205, т.1).

Вказане свідчить про те, що представник позивача мав доступ до матеріалів справи про адміністративне правопорушення №757/52225/21 й був обізнаний про те, що відповідач по справі мав діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_3 13 вересня 2021 року звернувся до свого страховика ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» із повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11 вересня 2021 року. ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» листом від 14 вересня 2021 року повідомило відповідача про те, що документи були прийняті та заведено справу №10609 (а.с.98-107, т.1).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача по справі у зв`язку із тим, що позивач не зверталась до страховика ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ.-КООП» за виплатою страхового відшкодування.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині перегляду додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року, то апеляційний суд виходить із наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача по справі ОСОБА_3 в суді першої інстанції представляв адвокат Коростенський В.В., що підтверджується ордером серії АА №1275708 від 06 лютого 2023 року (а.с.108, т.1).

В матеріалах справи також міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4942 від 24 квітня 2012 року, видане ОСОБА_8 (а.с.109, т.1).

07 лютого 2023 року до суду першої інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подав доповнення до відзиву на позовну заяву, відповідно до яких представником відповідача було зазначено про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які очікує понести відповідач по справі, а саме у розмірі 10 000 грн. Також було зазначено, що документи, які підтверджують понесені судові витрати на правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі (а.с.90-97, т.1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.245-247, т.1).

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 09 жовтня 2023 року подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу, відповідно до якої просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 15 000 грн (а.с.1-10, т.2).

До вказаної вище заяви представником відповідача було додано Договір про надання правничої допомоги від 24 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «ФОРТІС», відповідно до положень п.1.1. якого сторони передбачили, що за цим договором Об`єднання в особі Адвоката(-ів) надає клієнту правничу допомогу у Печерському районному суді міста Києва у справі №759/10323/22-ц за позовом ОСОБА_1 до клієнта, третя особа ОСОБА_9 про стягнення збитків у розмірі 39 396,86 грн (а.с.6-7, т.2).

Відповідно до положень п.3.1 Договору сторони домовились, що розмір гонорару (винагороди) Об`єднання за надання клієнту правничої допомоги передбаченої ст.1 цього Договору, становить 10 000 грн, у вартість якого входить 10 годин роботи адвоката(-ів) Об`єднання.

У випадку перевищення Об`єднанням визначеного ліміту часу, кожна наступна година роботи адвоката(-ів) оплачується клієнтом додатково за ставкою 1000 грн/1 год. При цьому сторони домовились, що загальна сума гонорару (винагороди) Об`єднання за Договором не може перевищувати 15 000 грн.

Відповідно до положень п.3.2 Договору оплата гонорару (винагороди) Об`єднання, передбаченого п.3.1 ст.3 цього Договору, здійснюється клієнтом протягом 5 днів після прийняття Печерським районним судом міста Києва рішення у справі №759/10323/22-ц, на підставі виставленого Об`єднанням рахунку, в національній валюті України, шляхом перерахування або внесення готівки клієнтом через банк на поточний рахунок Об`єднання.

Також представником відповідача було надано Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 05 жовтня 2023 року за Договором про надання правничої допомоги від 24 листопада 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_3 були надані наступні послуги: усне консультування - 1 год. 20 хв.; аналіз документів - 1 год. 40 хв.; підготовка відзиву на позовну заяву - 3 год.; передача відзиву на позовну заяву для його відправлення - 10 хв.; підготовка доповнень до відзиву - 2 год. 40 хв.; направлення доповнень до відзиву іншим учасникам справи - 20 хв.; подання доповнень до відзиву - 30 хв.; прибуття в судове засідання - 30 хв.; підготовка та подання заяви про долучення доказів - 10 хв.; аналіз відзиву третьої особи - 40 хв.; підготовка письмових пояснень - 1 год.; подання письмових пояснень - 30 хв.; участь у судовому засіданні - 1 год. 30 хв.; аналіз заперечень позивача - 1 год. 30 хв.; підготовка та подання письмових пояснень - 2 год.; прибуття в судове засідання - 30 хв.; участь в судовому засіданні - 2 год.; участь в судовому засіданні - 1 год.; отримання наручно копії ухвали - 30 хв.; підготовка та подання заяви про ознайомлення із матеріалами справи - 30 хв.; ознайомлення із матеріалами справи - 1 год.; підготовка заяви про стягнення судових витрат - 1 год. 20 хв.

Відповідно до п.3 Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 05 жовтня 2023 року сторони підтверджують, що Об`єднанням була надана, а клієнтом прийнята правнича допомога згідно п.1 цього Акту за період з 24 листопада 2022 року по 05 жовтня 2023 року, що включає 24 год. 20 хв. роботи адвоката на суму 15 000 грн згідно п.3.1. Договору (а.с.8).

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, мотивував своє рішення тим, що заяву представника позивача слід задовольнити та постановити додаткове судове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 15 000 грн, оскільки вказані судові витрати підтверджені належними і допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, наданими документами та керується закріпленим статтею 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач не надав докази сплати 15 000 грн на оплату витрат на правничу допомогу, оскільки було пропущено п`ятиденний строк подачі вказаних документів, встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України й суд першої інстанції мав залишити подану заяву відповідача без розгляду.

Так, дійсно 06 листопада 2023 року представник відповідача засобами електронного зв`язку подав до суду першої інстанції клопотання про долучення доказів понесених судових витрат відповідачем, зокрема надав роздруківку платіжної інструкції (квитанції), а також Акт №2 приймання-передачі наданої правничої допомоги від 31 жовтня 2023 року (а.с.17-26, т.2).

Так, згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом наведених норм розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі № 922/1223/20.

Таким чином, вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження й не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Крім того, ні позивач, ні її представник не подавали до суду першої інстанції заперечень щодо судових витрат відповідача по справі.

Встановлена на законодавчому рівні можливість отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального і процесуального права, а тому й відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Постанова складена 13 березня 2024 року.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв