Справа № 461/1167/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2087/23 Доповідач в 2-й інстанції Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки у розмірі 224546 грн., витрати за проведення експертизи в розмірі 3000 грн., витрати за евакуацію та зберігання транспортного засобу в розмірі 4070 грн., а всього 231616 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23.11.2022 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі «підхід до м. Львова» в районі 3 км + 500 м, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкоду чи небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, при перестроюванні не дав дорогу автомобілю марки «Seat Tarraco», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в смузі руху, на яку перестроювався водій ОСОБА_2 , внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів і такі отримали механічні пошкодження.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 26.12.2022 року, яка набрала законної сили 05.01.2023 року (справа №461/6818/22), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, за вказаною дорожньо-транспортною пригодою (далі ДТП).

Власником автомобіля марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_4 , а фактичним володільцем даного транспортного засобу, як на момент ДТП, так і на момент пред`явлення даного позову є позивач ОСОБА_1 на підставі довіреності від 24.11.2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сосновською О.Я. та зареєстрованої за №4843, який поніс усі витрати, пов`язані з даною ДТП, тому вважає, що саме він (позивач) має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, за рахунок відповідача, як винної особи.

При цьому, зазначає, що згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 у звіті №92/23 від 10.01.2023 року, матеріальний збиток, завданий внаслідок пошкодження автомобіля марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 224546 грн., що дорівнює дійсній ринковій вартості автомобіля на момент проведення оцінки без урахування аварійних пошкоджень, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує дійсну ринкову вартість автомобіля, тому проводити відновлювальний ремонт визнано економічно недоцільно.

Зазначає, що вартість витрат за проведення експертизи, вартість евакуації транспортного засобу з місця ДТП до місця зберігання та вартість зберігання транспортного засобу підтверджено документально.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Репецького В.В., просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач не мав права на відшкодування шкоди, завданій майну, яким він володіє на законних підставах.

Звертає увагу, що в силу положень статті 396 ЦК України, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має право також вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Зауважує, що фактичний висновок суду першої інстанції про обов`язок відшкодування шкоди виключно власнику майна за наявності законного володільця нівелює законодавчо закріплене право захисту належних володільцю майнових прав на підставі статті 396 ЦК України та суперечить меті такого виду відповідальності, як відшкодування шкоди, заподіяної майну внаслідок ДТП.

Просить врахувати, що факт понесення матеріальних збитків внаслідок даної ДТП саме позивачем, підтверджується титульним власником ОСОБА_4 в нотаріально посвідченій заяві, копію якої долучено до апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20.02.2024 року, є дата складення повного судового рішення 01.03.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.11.2022 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі «підхід до м. Львова» в районі 3 км + 500 м, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкоду чи небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, при перестроюванні не дав дорогу автомобілю марки «Seat Tarraco», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в смузі руху, на яку перестроювався водій ОСОБА_2 , внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів і обидва отримали механічні пошкодження.

Вину ОСОБА_2 у вказаній ДТП встановлено постановою Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року у справі №461/6818/22, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.29).

Відповідно до звіту №93/23 про оцінку автомобіля «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , виконаного СПДФО ОСОБА_5 10.01.2023 року (а.с.6-11), вартість матеріального збитку, внаслідок пошкодження автомобіля під час ДТП становить 224546 грн., що дорівнює дійсній (ринковій) вартості автомобіля на момент проведення оцінки без урахування аварійних пошкоджень, у зв`язку з визнанням економічно недоцільним проведення відновлювального ремонту цього автомобіля.

Власником автомобіля «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.31).

Згідно з довіреністю від 24.11.2022 року, виданою ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с.30), кожному з них надано повноваження на представництво інтересів власника з питань продажу, здачі в оренду, найм, позичку за ціну та на умовах на їх розсуд вказаного вище автомобіля, а також на період дії цієї довіреності керування цим транспортним засобом на території України, а також за її межами, для чого їм надано, зокрема, право представляти інтереси власника в нотаріальних конторах і страхових органах з правом отримання страхових відшкодувань, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати належні йому грошові суми за згаданими правочинами, укладати договори страхування, отримувати поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності, Авто-КАСКО, або будь-який інший страховий поліс, отримувати страхові виплати (відшкодування), у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті ДТП чи заподіяння шкоди іншим транспортним засобам під час керування автомобілем як джерелом підвищеної небезпеки, укладати, якщо в тому буде необхідність, від його імені договори про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими договорами грошові кошти у розмірах згідно з калькуляціями, актами, експертними висновками.

За загальним правилом про відшкодування шкоди, яке міститься в частині першій статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною третьою статті 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно з частиною четвертою статті 1187 ЦК України, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК).

При цьому, необхідно розрізняти випадки цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, зокрема: 1) за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, та 2) інші випадки.

Відповідні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Так, зокрема, у пункті 5 цієї постанови вказано, що «цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч)».

У пункті 10 постанови роз`яснено, що «особи, винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі статті 1166 ЦК».

З наведеного слідує, що за шкоду, завдану майну, яке використовується в діяльності як джерело підвищеної небезпеки, зокрема, внаслідок його пошкодження, винна особа несе відповідальність на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України.

Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

З урахуванням наведених вище норм ЦК України та встановленої судом обставини про те, що позивач ОСОБА_1 володів автомобілем марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі виданої у встановленому законом порядку власником автомобіля довіреності, слід дійти висновку, що позивач володів автомобілем на правовій підставі, а тому має право на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням цього автомобіля внаслідок ДТП.

У названій вище постанові (п.13) роз`яснено, що при розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки щодо однієї зі сторін.

Однак, судом першої інстанції цієї вимоги закону виконано не було і власника автомобіля ОСОБА_4 до участі у справі, як третю особу, не залучено.

Разом з тим, необхідно зазначити, що власник автомобіля висловив своє відношення до заявлених позивачем вимог, надавши апеляційному суду нотаріально посвідчену 18.07.2023 року письмову заяву (а.с.131), в якій підтвердив, що позивач ОСОБА_1 є фактичним володільцем та користувачем автомобіля марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , і всі витрати, пов`язані з даною ДТП, були здійснені позивачем, а отже, відшкодування шкоди у заявленому розмірі належить здійснювати на користь позивача.

Як зазначалось вище, винною особою у вказаній ДТП визнано відповідача ОСОБА_2 , який на момент ДТП керував автомобілем марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 .

У пункті 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, в редакції, чинній на момент ДТП, вказано, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс.

Пунктом 2.2 цих Правил передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

За водіння транспортним засобом без вказаних документів передбачено адміністративну відповідальність.

З матеріалів справи, а саме, з постанови Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року у справі №461/6818/22 встановлено, що відповідача визнано винним лише за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а отже, підстав для висновку про те, що відповідач неправомірно заволодів транспортним засобом або керував ним без необхідних для цього документів, немає.

Таким чином, вимога позивача, звернена до відповідача ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження з вини відповідача автомобіля, яким позивач володів на правовій підставі, є законною та обґрунтованою.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема: витрат, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), має право на їх повне відшкодування, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон №1961-IV), який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Згідно зі статтею 30 Закону, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи наведені вище вимоги закону й те, що позивач, заявляючи вимогу про відшкодування дійсної (ринкової) вартості автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди, погодився з тим, що автомобіль є фізично знищеним, однак, його залишки (автомобіль з аварійними пошкодженнями після ДТП) не передав відповідачу, останній має право вимагати від позивача відшкодування вартості автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, за відсутності в даній справі висновку про оцінку вартості автомобіля марки «Dacia Sаndero», д.н.з. НОМЕР_1 , після дорожньо-транспортної пригоди, виконану оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, та за відсутності клопотання сторін або однієї із сторін про призначення судом експертизи з цього питання, колегія суддів доходить висновку про те, що з відповідача у користь позивача підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 224546 грн., що дорівнює дійсній (ринковій) вартості автомобіля на момент проведення оцінки без урахування аварійних пошкоджень, оскільки це не позбавляє відповідача в майбутньому звернутись до позивача з вимогою про відшкодування йому вартості автомобіля з аварійними пошкодженнями після ДТП.

Законною та обґрунтованою колегія суддів вважає й вимогу позивача про відшкодування йому за рахунок відповідача витрат на проведення оцінки автомобіля (визначення матеріального збитку) в розмірі 3000 грн., витрат на евакуацію та зберігання транспортного засобу в розмірі 4070 грн., які підтверджені належними доказами (а.с.33-36, 68-69).

Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди в розмірі 231616 грн. підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції в повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, які були дослідженні в судовому засіданні, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до помилкових висновків по суті вирішення даного спору, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення вказаного позову з наведених вище мотивів.

Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України про розподіл судових витрат та наслідки розгляду справи апеляційним судом, судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2316 грн. 16 коп., підлягають стягненню з відповідача, а судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3474 грн. 08 коп., сплату якого було відстрочено до ухвалення судового рішення в справі, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Окрім того, відповідно до статті 137 ЦПК України, підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування йому за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у виді фіксованого гонорару за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 23000 грн.

З урахуванням принципу співмірності розміру судових витрат із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів доходить висновку, що такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) майнову шкоду в розмірі 231616 (двісті тридцять одної тисячі шістсот шістнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2316 гривень 16 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 23000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3474 гривень 08 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич