КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/19020/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3759/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Галаган В.І., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою до подання позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову, а саме: накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , площею 88,55 кв.м., що зареєстровано у Державному реєстрі реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), та заборонити останній вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням зазначеного нежитлового приміщення (а.с. 1-5).

Заяву обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, що видане 05 травня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та зареєстровано 07 травня 2004 року Київським міським бюро технічної інвентаризації у реєстраційній книзі № 393-31 за реєстрованим № 43999.

Вказував, що одночасно із набуттям права приватної власності на вказану квартиру він набув право власності на допоміжні приміщення будинку, які є спільною сумісною власністю всіх співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_10 відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, відповідно до якої усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, яким, зокрема, є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення.

Зазначав, що 13 квітня 2023 року до приміщення підвалу будинку намагалась потрапити ОСОБА_3 , посилаючись на належність їй на праві приватної власності нежитлового вбудованого приміщення НОМЕР_4 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 114, що видано їй приватним нотаріусом КМНО Черняком А.Л., яким здійснено державну реєстрацію речового права на об?єкт з реєстраційним номером 000 (індексний номер 51370057) за ОСОБА_3 та внесено 25 лютого 2020 року запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Того ж дня, ОСОБА_3 було викликано працівників поліції, які перевірили її правовстановлюючі документи, оглянули підвал, вислухали представників ОСББ та дійшли висновку, що обидві сторони до вирішення спору мають право користуватись спірним приміщенням.

Крім того, стверджував, що правління ОСББ проінформувало співвласників будинку про порушення ОСОБА_3 прав співвласників на допоміжне підвальне приміщення будинку. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 готує позовну заяву про захист права співвласника багатоквартирного будинку на його допоміжне приміщення шляхом подання позову до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, індексний номер 51370051).

Зазначав, що враховуючи, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень містить запис (індексний номер 51370057) про право власності ОСОБА_3 на вказане приміщення, воно може бути відчужено нею у будь-який час третій особі, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення його порушених прав, за захистом яких він має намір звернутися до суду. Звертав увагу, що ОСОБА_3 розміщено на Інтернет платформі онлайн оголошень OLX інформацію про терміновий продаж за 78 000,00 доларів вказаного нежилого приміщення площею 89 кв.м, Сверстюка, м. Лівобережна, під салон, офіс, магазин. Крім того, за інформацією голови правління створеного у будинку ОСББ «Русанівська затока» ОСОБА_4 до неї звертаються потенційні покупці нежитлового вбудованого приміщення НОМЕР_4, які отримали інформацію про продаж на платформі онлайн оголошень OLX із різними питаннями щодо використання нежитлового вбудованого приміщення НОМЕР_4 .

Враховуючи викладене, вважав, що невжиття заходів щодо заборони відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_9 може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення його порушених прав, за захистом яких він має намір звернутись до суду (а.с. 1-5).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про забезпечення позову - залишено без задоволення (а.с. 21-23).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 11 грудня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційнускаргу, в якій просив скасувати ухвалу та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову до подання позову (а.с. 26-27).

В апеляційній скарзі зазначив, що не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, оскільки вона є незаконною через невідповідність висновків суду обставинам справи. Посилався на те, що в заяві про забезпечення позову до його подання зазначено докази наявності об`єктивних підстав, що викликають необхідність застосування заявлених заходів забезпечення позову, а саме роздруківка Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, та світлини з інтернет-порталу OLX нежитлового приміщення, площею 88,55 кв.м. АДРЕСА_1 , яка є загальнодоступною. Натомість, ухвала суду не містить жодного аргументу та мотивів відхилення наданих доказів необхідності застосування заявлених заходів забезпечення позову та підстави відхилення.

У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом (а.с. 42-44)

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Щербатюк Н.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 підтвердила в суді її представник - адвокат Щербатюк Н.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 14 березня 2024 року був сповіщений 13 лютого 2024 року на зазначену ним адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 37-40, 45).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції, виходив того, що заявником не надано доказів наявності об`єктивних підстав, що викликають необхідність застосування заявлених заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно саме до пред`явлення позову, тобто відсутні докази наявності підстав необхідності забезпечення позову до відкриття провадження у справі, докази наявності ризику невиконання можливого рішення суду.

Колегія суддів не погодилась з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 10 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів перевірила доводи заяви про забезпечення позову, доводи апеляційної скарги та дійшла наступного висновку.

Зі змісту поданої заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір з приводу приміщення АДРЕСА_9 , яке, як вважає позивач є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявник зазначав, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, оскільки приміщення АДРЕСА_9 може бути відчужено на користь третіх осіб.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 25 лютого 2020 року за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 114, виданий 24 лютого 2020 року приватним нотаріусом КМНО Черняк А.Л., зареєстровано право приватної власності на нежитлове вбудоване приміщення, загальною площею 88,55 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 8-9).

Факт подання ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, який прийняти до розгляду районним судом та належності відповідачці вищевказаного нежитлового приміщення представник - адвокат Щербатюк Н.В. в суді апеляційної інстанції не заперечувала (а.с. 45).

Відтак, з метою недопущення до вирішення спору відчуження ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, що призведе до нових спорів, колегія суддів погоджується з доводами заявника про необхідність накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення АДРЕСА_9 .

Такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, відповідає положенням ст. 150 ЦПК України, є співмірним з позовними вимогами, з якими заявник має намір звернутися до суду, з огляду на наявність у ОСОБА_2 можливості відчужити спірне нерухоме майно, що може призвести до необхідності нових звернень до суду, враховуючи, що заявником обґрунтовано наведено припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову та призвести до порушення її прав та законних інтересів, та неможливості їх поновлення.

При цьому, накладення арешту на об`єкт нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні ОСОБА_2 , а обмежується лише можливість його відчужити.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням нежитлового приміщення АДРЕСА_9 , оскільки накладення арешту є достатнім для запобігання невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення й, відповідно, утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у разі задоволення позову і буде сприяти можливості позивачу захистити свої інтереси в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, оскільки в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню.

Посилання апелянта на те, що поза увагою районного суду залишились надані заявником світлини з веб-сайту https://www.olx.ua/, на яких продавцем - ОСОБА_6 розміщено оголошення про продаж комерційної нерухомості за адресою АДРЕСА_6 , площею 89 кв.м., не впливають на висновки апеляційного суду щодо наявності правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, виходячи з предмету позову, належності спірного майна відповідачу, співмірності заявлених заходів забезпечення із предметом спору, існування реальної можливості відчуження спірного майна третій особі під час розгляду справи по суті спору, а відтак й небезпеки утруднення чи визнання неспроможним виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а висновки районного суду щодо відмови в задоволенні заяви колегія суддів визнає помилковими.

Отже, суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2023 року- скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно: нежитлове вбудоване приміщення АДРЕСА_9 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке належить на праві власності ОСОБА_2 .

Стягувач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_7 ).

Боржник: ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_8 ).

Строк пред`явлення постанови до виконання - три роки.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 14 березня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

О.В. Борисова

В.М.Ратнікова