Провадження № 2/643/81/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Юрченка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач), в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Позивач та відповідач 06.04.1996 уклали шлюб. До придбання Квартири сторони проживали разом із родичами відповідача, що негативно впливало на їх стосунки. У зв`язку із цим позивач вирішив придбати своє житло та проживати окремо.

Під час шлюбу, 21.08.2004, позивач на підставі договору купівлі-продажу придбав Квартиру за свої особисті кошти.

Так, станом на 21.08.2004 ані позивач, ані відповідач не мали коштів для придбання Квартири. З метою придбання Квартири 15.08.2004 позивач отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 16000,00 доларів США та зобов`язався повернути суму позики на першу вимогу. Факт отримання позивачем грошових коштів від ОСОБА_3 підтверджується письмовою розпискою від 15.08.2004. В цей же день позивач отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14500,00 доларів США та зобов`язався повернути суму позики на першу вимогу. Факт отримання позивачем грошових коштів від ОСОБА_4 підтверджується письмовою розпискою від 15.08.2004. Зі змісту розписок вбачається, що грошові кошти отримані позивачем на придбання Квартири та проведення ремонтних робіт. Квартира була придбана через шість днів після отримання грошових коштів у позику. Зміст договору купівлі-продажу Квартири не містить будь-яких відомостей про надання дозволу відповідачем на придбання Квартири.

Вже з 2005 року позивач та відповідач припинили шлюбні відносини, шлюб існував формально, без ознак проживання однією сім`єю. Сторони мали різний бюджет, не мали взаємних прав та обов`язків.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25.05.2011 у справі № 2-1921/11 шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Відповідач, звертаючись із позовом про розірвання шлюбу, а також після розірвання шлюбу судом, не заявляла про свої права на Квартиру.

Однак 07.10.2019 відповідач звернулася до Московського районного суду міста Харкова із позовом про стягнення аліментів та поділ Квартири як такої, що є спільною сумісною власністю. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020 у справі № 643/16378/19 за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину Квартири. У зв`язку із проведенням заочного розгляду справи, позивач був позбавлений можливості звернутися із зустрічним позовом з вимогою про визнання права особистої приватної власності на Квартиру.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2021 (головуючий суддя Кононенко Т.О.). провадження у справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.08.2022 апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2021 скасовано, справу повернуто до місцевого суду для продовження розгляду.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 24.04.2023 (головуючий суддя Крівцов Д.А.) справу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Позивач у судовому засіданні 05.03.2024 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Юрченко В.В. у судовому засіданні 05.03.2024 просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

14.08.2023 представник відповідача адвокат Юрченко В.В. подав відзив, згідно якого просив відмовити в задоволенні позові. В обґрунтування відзиву зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 10.08.2021, було вирішено питання про поділ спільно набутого майна подружжя та визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину Квартири. Харківським апеляційним судом зазначено, що Квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Касаційну скаргу на вказані судові рішення позивач не подавав. Згідно приписів ч. 4 ст. 83 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, та обставина, що Квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є встановленою та не потребує доказування. Крім того, позикодавці не звертались до органів ДВС з виконавчими листами про примусове стягнення ані сум позики, ані судового збору. Доводи позивача відносно того, що відповідач не проживає у Квартирі та не несе витрати з її утримання, сплати комунальних платежів, не мають відношення до предмету спору.

06.10.2023 позивач подав відповідь на відзив, 23.10.2023 - письмові пояснення, згідно яких просив задовольнити позовні вимоги.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2011, ухваленим у справі № 2-1921/11, шлюб між сторонами розірваний. З вказаного рішення вбачається, що шлюб між сторонами був укладений 06.04.1996. Рішенням встановлено, що сторони шлюбні відносини не підтримують з 2005 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.08.2004, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 3021, позивач прийняв у власність на умовах купівлі-продажу Квартиру. Продаж здійснено за 128790,00 грн.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4637092 від 03.0-9.2004, сформованим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», право власності позивача на Квартиру, що виникле на підставі вищевказаного договору, зареєстроване 03.09.2004.

Як вбачається з Форми ОК-5, сформованої головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області 26.11.2019, за період 1998-2004 року позивач отримав доход (для пенсії) в загальному розмірі 3315,00 грн.

Відповідно до розписки від 15.08.2004, позивач отримав від ОСОБА_3 16000,00 доларів США для придбання Квартири.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.04.2020, ухваленим в справі № 643/18796/19, стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 заборгованість за вказаним вище договором позики в розмірі 389049,40 грн.

Відповідно до договору про відстрочку виконання рішення суду від 30.04.2021, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , позивач в строк до 01.08.2023 обов`язується сплатити ОСОБА_3 заборгованість згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.04.2020 у справі № 643/18796/19.

Згідно з розпискою про отримання боргу від 01.12.2022, ОСОБА_3 отримала з позивача грошові кошти в розмірі 392939,90 грн. згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.04.2020 у справі № 643/18796/19. Виплата боргу проводилась окремими частинами згідно з договором про відстрочку виконання рішення суду від 30.04.2021.

Відповідно до розписки від 15.08.2004, позивач отримав від ОСОБА_4 14500,00 доларів США для придбання Квартири.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.10.2020, ухваленим в справі № 643/9795/20, стягнуто з позивача на користь ОСОБА_4 заборгованість за вказаним вище договором позики в розмірі 386232,15 грн.

Згідно з квитанціями, які сформовані у 2021 та 2023 роках (том 2, а.с. 100-110; том 2, а.с. 122-124; том 2, а.с. 154-156; том 2, а.с. 170; том 2, а.с. 182), позивач на виконання рішення по справі № 643/9795/20 сплатив на користь ОСОБА_4 грошові кошти в загальному розмірі 390095,00 грн.

Відповідно до акту про фактичне проживання осіб у Квартирі від 11.08.2020, підписаного трьома мешканцями будинку АДРЕСА_2 , відповідач ніколи не проживала в Квартирі, її особистих речей у Квартирі немає, ознаки її проживання в Квартирі відсутні.

Згідно з квитанціями (том 2, а.с. 183-199), позивачем за житлово-комунальні послуги, послуги з охорони за адресою Квартири, всього сплачено 15671,03 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020, ухваленим у справі № 643/16378/19, позов відповідача до позивача про стягнення аліментів та поділ майна подружжя задоволений частково. В тому числі визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину Квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10.08.2021, ухваленою в справі № 643/16378/19, апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020 залишено без змін.

З пояснень позивача та представника відповідача судом встановлено, що вищезазначені заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020 та постанова Харківського апеляційного суду від 10.08.2021, ухвалені в справі № 643/16378/19, в касаційному порядку не оскаржувались.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Згідно з ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 виснував, що оскільки «спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже кредитний договір в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.

Суди дали належну оцінку доводам відповідача щодо внесення ним коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань та правильно виходили з того, що такі доводи, у даному випадку не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника».

Верховний Суд у постанові від 20.06.2022 у справі № 756/10472/15-ц зазначив, що «конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.»

У постанові від 10.05.2023 у справі № 215/1191/17 Верховний Суд зазначив, що «досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі);

касаційний суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим».

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в остаточному рішенні від 22.11.2010 у справі "Ющенко та інші проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

В рішенні від 20.09.2022 у справі «Гриненко проти України» ЄСПЛ також зазначив, що право на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції під час його тлумачення у контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності охоплює вимогу про те, що коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинно ставитися під сумнів (див. рішення у справах «Брумареску проти Румунії» [ВП] (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, пункт 61, ЄСПЛ 1999-VII, «Оферта Плюс С.Р.Л. проти Молдови» (Oferta Plus S.R.L. v. Moldova), заява № 14385/04, пункт 97, від 19 грудня 2006 року, та «Кехайя та інші проти Болгарії» (Kehaya and Others v. Bulgaria), заяви № 47797/99 і № 68698/01, пункт 61, від 12 січня 2006 року).

В цій же справі «Гриненко проти України» ЄСПЛ зауважив, що на відміну від згаданого рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), у цій справі остаточна постанова 2010 року не була офіційно скасована під час другого провадження. Однак її було позбавлено будь-якої юридичної сили, оскільки встановлені в ній вирішальні обставини були повторно оцінені та вирішені іншим чином судами під час другого провадження. Суд уже встановлював, що така ситуація також може становити порушення принципу юридичної визначеності усупереч пункту 1 статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Есертас проти Литви» (Esertas v. Lithuania), заява № 50208/06, пункт 25, від 31 травня 2012 року). Крім того, Суд зазначає, що така ситуація може порушувати національне законодавство, а саме: статтю 61 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачала, що обставини, встановлені судом в одній справі, не можуть оскаржуватися в іншій (див. пункт 23).

Підсумовуючи викладене, ЄСПЛ у справі «Гриненко проти України» вказав, що зазначених міркувань достатньо для висновку Суду, що права заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені, оскільки під час другого провадження суди не врахували попередній судовий процес. Повторно оцінивши та проігнорувавши вирішальні обставини, встановлені остаточною постановою від 03 червня 2010 року, національні суди діяли всупереч принципу юридичної визначеності, передбаченому пунктом 1 статті 6 Конвенції, і не забезпечили справедливого розгляду справи заявника (див. згадане рішення у справі «Есертас проти Литви» (Esertas v. Lithuania), пункт 31).

У п. 7.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 5002-17/1718-2011 зазначено, що згідно з практикою ЄСПЛ одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, пункт 77, та від 05 липня 2005 року у справі «Агротехсервіс проти України», заява № 62608/00, пункт 42).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

При вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності» (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

У постанові Полтавського апеляційного суду від 27.03.2023, ухваленій в даній справі, суд апеляційної інстанції зазначив, що «висновки суду у справі № 643/16378/19 про спільність майна подружжя відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковими для суду у межах розгляду цієї справи».

Позивач у судовому засіданні посилався на вказану позицію суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи своє право надавати суду докази на підтвердження його позовних вимог та, відповідно, обов`язок суду надати оцінку по суті вказаним доказам і аргументам позивача.

Ураховуючи вищезазначену позицію Полтавського апеляційного суду, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо преюдиційності в даній справі висновків судів у справі № 643/16378/19 про те, що Квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та приходить до висновку щодо наявності підстав для оцінки по суті доводів позивача та наданих ним доказів.

Відповідно до вказаних вище договорів позики (розписок) від 15.08.2004, укладених між позивачем та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , позивач отримав від останніх грошові кошти в загальному розмірі 30500,00 доларів США (16000,00 доларів США + 14500,00 доларів США), що складає еквівалент 162073,95 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 15.08.2004, який дорівнював 531,39 грн. за 100 доларів США.

Квартира позивачем придбана за 128790,00 грн. згідно договору купівлі-продажу від 21.08.2004, тобто через 6 днів після укладення договорів позики.

Згідно з наданими позивачем доказами, за період 1998-2004 року він отримав дохід (для пенсії) в загальному розмірі 3315,00 грн.

Представник відповідача, заперечуючи у відзиві доводи позивача щодо придбання Квартири за грошові кошти, отримані ним за договорами позики від 15.08.2004, не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували зазначені доводи позивача та підтверджували наявність особисто у відповідача або у подружжя (позивача та відповідача) інших доходів або заощаджень, за які могла бути придбана Квартира.

За таких обставин, розглядаючи справу на підставі наданих сторонами доказів та стандарту доказування більшої переконливості (більшої вірогідності), суд вважає доведеним, що Квартира придбана за грошові кошти, отримані позивачем за вказаними вище договорами позики (розписками) від 15.08.2004, які були укладені з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З наданих позивачем доказів вбачається, що заборгованість за договором позики (розпискою) від 15.08.2004, укладеним з ОСОБА_3 , ним погашена в повному обсязі після розірвання шлюбу з відповідачем. Заборгованість за договором позики (розпискою) від 15.08.2004, укладеним з ОСОБА_4 , ним також погашена в повному обсязі після розірвання шлюбу з відповідачем.

Разом з тим, факт придбання Квартири за грошові кошти, отримані позивачем на підставі вказаних вище договорів позики (розписок) від 15.08.2004, укладених з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та факт погашення ним заборгованості за вказаними договорами позики після розірвання шлюбу з відповідачем, тобто за рахунок особистих коштів, не можуть бути підставою для визнання Квартири його особистою приватною власністю з огляду на таке.

Позивач у судовому засіданні 05.03.2024 надав пояснення, згідно з якими до придбання Квартири проживав з відповідачем у батьків останньої разом із ними, через що їх подружні відносин почали погіршуватись. Тому Квартиру було придбано з метою зберегти сім`ю з відповідачем та жити з нею окремо від її батьків.

В апеляційній скарзі на заочне рішення від 14.08.2020 у справі № 643/16378/19, яка долучена до матеріалів даної справи, позивач неодноразово зазначав, що вказані вище договори позики укладав в інтересах сім`ї. Також позивачем в апеляційній скарзі зазначалось, що Квартира була придбана ними (тобто позивачем та відповідачем), на кошти, які були ними (тобто позивачем та відповідачем) запозичені. Реєстрація права власності на Квартиру була здійснена на ім`я позивача.

За таких обставин суд вважає доведеним, що Квартира була придбана позивачем в інтересах сім`ї, а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Та обставина, що договори позики укладались позивачем та заборгованість за вказаними договорами сплачувалась також позивачем, не спростовує правовий режим Квартири як об`єкта спільної сумісної власності позивача та відповідача. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 215/1191/17, від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18, від 20.06.2022 у справі № 756/10472/15-ц.

Вказані висновки суду щодо набуття сторонами Квартири в спільну сумісну власність згідно із договором купівлі-продажу від 21.08.2004, узгоджуються з висновками судів у справі № 643/16378/19, а саме.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.08.2020, ухваленим у справі № 643/16378/19, встановлено, що Квартира була придбана подружжям (позивачем та відповідачем) у період перебування у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. Ураховуючи наведене, суд визнав за відповідачем право власності на 1/2 частину Квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Заочне рішення від 14.08.2020 набрало законної сили та станом на даний час не скасовано.

Не погодившись із заочним рішенням від 14.08.2020, позивач подав апеляційну скаргу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10.08.2021, ухваленою в справі № 643/16378/19, апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, заочне рішення від 14.08.2020 залишено без змін.

У постанові від 10.08.2021 суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Квартира придбана сторонами в період шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому за відповідачем слід визнати право власності на 1/2 її частину в порядку поділу майна подружжя.

В цій же постанові від 10.08.2021 суд апеляційної інстанції вказав, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не враховано факту придбання Квартири за кошти, отримані ним за договорами позики, де лише він є боржником не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки договори були укладені в інтересах сім`ї та спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи № 643/16378/19 вже досліджувались доводи позивача щодо придбання Квартири за кошти, які ним отримані за договорами позики. Вказаним доводам судом апеляційної інстанції надана відповідна оцінка та зазначено, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим Квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ураховуючи вищенаведене, суд під час розгляду даної справи вважає встановленим, що Квартира була об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Оцінюючи надані позивачем численні докази, згідно яких позивачем укладались договори про надання житлово-комунальних послуг, послуг з охорони за адресою Квартири, на ім`я позивача оформлювались зведені відомості щодо нарахувань та оплати житлово-комунальних послуг, позивачем сплачені житлово-комунальні послуги та послуги з охорони Квартири в загальному розмірі 15671,03 грн., отримувалась субсидія на ЖКП за адресою Квартири (том 1, а.с. 28-89; том 2, а.с. 183-199), суд керується таким.

Виходячи з аргументів позивача, дані обставини свідчать, що відповідач з моменту набуття ним Квартири вважала вказане майно особистою власністю позивача та не відносилась до майна як спільного, оскільки не приймала участь в його утриманні.

Між тим згідно із законодавством України дії позивача щодо утримання Квартири та сплати комунальних послуг, послуг з охорони Квартир є наслідком набуття права власності на Квартиру, а не підставою виникнення такого права.

Ураховуючи наведене, докази укладення позивачем договорів про надання житлово-комунальних послуг та інших послуг за адресою Квартири, а також сплати позивачем відповідних послуг, не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами на підтвердження факту набуття позивачем Квартири в особисту приватну власність.

Оцінюючи наданий позивачем акт про фактичне проживання осіб у Квартирі від 11.08.2020, згідно якого відповідач ніколи не проживала в Квартирі, її особистих речей у Квартирі немає, ознаки її проживання в Квартирі відсутні, суд керується таким.

Користування власністю є правом особи, а не її обов`язком (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Частиною другою ст. 317 ЦК України передбачено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, непроживання відповідача в Квартирі не може свідчити про відсутність у неї права власності на вказане майно.

Вирішуючи дану справу, суд також вважає за необхідне зазначити, що в разі задоволення позовних вимог в даній справі та визнання Квартири особистою приватною власністю позивача, суд всупереч принципу юридичної визначеності та у спосіб, не передбачений законом, фактично позбавить будь-якої юридичної сили заочне рішення від 14.08.2020 та постанову суду апеляційної інстанції від 10.08.2021 у справі № 643/16378/19, які набрали законної сили та є остаточними в розумінні практики ЄСПЛ, згідно з якими за відповідачем вже визнано право власності на 1/2 частину Квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Ураховуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Оскільки представник відповідача адвокат Юрченко В.В. до закінчення судових дебатів зробив заяву, що докази розміру витрат відповідача на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, питання про розподіл судових витрат буде вирішено у додатковому рішенні.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.03.2024 року.

Суддя Д.А. Крівцов