Номер провадження: 22-ц/813/2893/24
Справа № 522/9969/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Пересипка Д.В.,

учасники справи: заявниця ОСОБА_1 , заінтересована особа - Малиновський районний у м. Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Свяченої Ю.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Малиновський районний у м. Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року заявниця ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився село Віліне Бахчисарайського району Автономної республіки Крим, безвісно відсутнім з 01 червня 2021 року.

Заява обґрунтована тим, що 19 січня 2019 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що 19 січня 2019 року складено відповідний запис № 130.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , про що Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 01 березня 2019 року зроблено відповідний актовий запис № 195.

ОСОБА_3 працював першим заступником командира загону начальника штабу 1 загону морської охорони РУМО ДПС України (В/ч № НОМЕР_1 ).

01 червня 2021 року ОСОБА_3 вранці, вийшов з місця постійного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 та направився до місця своєї служби, 1 Загін морської охорони Державної прикордонної служби України (В/ч № НОМЕР_1 ), розташований за адресою: АДРЕСА_2 , однак в цей день на службі не з`явився, вжиті нею заходи з встановлення його місця перебування не надали результату, встановити місце його перебування не вдалося і на даний час.

Уточнивши в процесі розгляду справи заявлені вимоги, заявниця ОСОБА_1 , пославшись на те, що визнати ОСОБА_3 безвісно відсутнім необхідно з метою розірвання укладеного з ним шлюбу для реєстрації шлюбу з іншим чоловіком, а також з метою захисту прав її доньки, яка за наявності батька позбавлена можливості отримувати допомогу від держави, просила суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Віліне, Бахчисарайського району, Автономної республіки Крим, безвісно відсутнім з 01 червня 2021 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Віліне, Бахчисарайського району, Автономної Республіки Крим, безвісно відсутнім з 01 червня 2021 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року по справі № 317/3139/15-ц, відповідно до якої при визнання особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Крім того вказала, що посилання суду на те, що факт внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань даних щодо вчинення особою кримінального правопорушення, не виключає припущення про навмисність відсутності ОСОБА_3 в місці постійного проживання та унеможливлює встановлення юридичного складу, який необхідний для визнання особи безвісно відсутньою, є безпідставним та необґрунтованим, як з урахуванням того, що безвісна відсутність особи є спростовною і не є безповоротною, так із урахуванням того, що вона та її діти не можуть бути обмежені в правах, тільки через те, що понад два роки триває досудове розслідування у кримінальному провадженні, адже сам факт внесення відомостей до реєстру не є тотожним з визнанням цієї особи винною у вчиненні інкримінуємого кримінального правопорушення і не є безумовним підтвердженням, що досудове розслідування буде завершено, а матеріали справи будуть передані до суду і особа буде визнання винною.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник заявниці ОСОБА_1 адвокат Хрипко М.Ю. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що 19 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що 19 січня 2019 року складено відповідний актовий запис № 130, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб (а.с. 12).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , про що Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 01 березня 2019 року зроблено відповідний актовий запис № 195, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження (а.с. 23).

Згідно довідки № Л1-267943-ф/л від 12 жовтня 2021 року, про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси заявниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Як зазначає заявниця в обгрунтування своєї заяви, ОСОБА_3 фактично проживав разом із нею та дитиною за адресою: АДРЕСА_1 з 2018 року по 2021 рік, а зареєстрованим місцем його проживання є місце служби - Загін морської охорони Державної прикордонної служби України (В/ч НОМЕР_1 ), який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вранці 01 червня 2021 року ОСОБА_3 вийшов з місця постійного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 та направився до місця своєї служби, 1 Загін морської охорони Державної прикордонної служби України (В/ч НОМЕР_1 ), та в цей же день на службі не з`явився.

06 жовтня 2021 року комісією у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у присутності директора ТОВ "Трансбуд-проект" ОСОБА_7 та власника квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 складено акт про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає зі своєю дружиною ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 , за цією адресою не проживає та не з`являється з 01 червня 2021 року, його місце проживання з 01 червня 2021 року і по цей час невідоме так само, як і причина не проживання його за наведеною вище адресою (а.с. 15).

21 червня 2022 року ТОВ "Трансбуд-проект" складено аналогічного змісту акт про не проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з 01 червня 2021 року і по теперішній час (а.с. 16).

Згідно відповіді командиру 1 загону морської охорони державної прикордонної служби України № 12/783/22-Вих від 02 липня 2022 року на адвокатський запит адвоката Хрипко М., 1 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) інформацією про місце знаходження ОСОБА_3 не володіє, прибуття (перебування) ОСОБА_3 на службі в НОМЕР_2 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_1 ) з 01 червня 2021 року по цей час не зафіксовано (а.с. 18).

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню: 0000632, відомості про яке внесені до реєстру 01 червня 2021 року, вбачається, що 01 червня 2021 року до ЧЧ відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення чергового регіонального управління морської охорони капітана 2-го рангу Харабару Олексія, про те, що 01 січня 2021 року капітан 1-го рангу морської охорони ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишив місце служби, не з`являється на службу без поважних причин в умовах особливого періоду. По вказаному факту було зареєстровано кримінальне провадження (а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання фізичної особи безвісно відсутньою відсутні, сам по собі факт непроживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи.

У частині першій статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦКУкраїни; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою».

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами другою та третьою статті 294 ЦПК України з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час розгляду справи) місце перебування житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експерта; показаннями свідків.

Судом установлено, що останнім місцем проживання ОСОБА_3 у розумінні частини першої статті 43 ЦК України є: АДРЕСА_1 , і такі обставини ніким не оспорюються. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_3 протягом одного року саме у місці його постійного проживання, а надані заявницею акти про непроживання ОСОБА_3 , які складені 06 жовтня 2021 року та 21 червня 2022 року, наведені обставини, зокрема щодо відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_3 протягом року, не підтверджують.

Сукупність наданих заявницею та запитаний судом на виконання покладених на нього процесуальним законом у справах вказаної категорії відомостей, у тому разі і відомості Територіального управління Державного Бюро розслідувань (лист від 11 вересня 2023 року № 1517618-23тк) про те, що вказаним територіальним управлінням ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000036 від 02 липня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України (Дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану) за фактом нез`явлення на службу першим заступником командира начальником штабу Одеського загону Морської охорони ДПСУ капітаном 1 рангу ОСОБА_3 , який діючи в умовах особливого періоду, самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби, та на даний час вживаються заходи щодо розшуку військовослужбовця, та перевіряється інформація щодо його причетності до злочинів проти основ національної безпеки України, проте розголошення певних відомостей не може бути здійснено у зв`язку із таємницею досудового розслідування (а.с. 112) також не підтверджує обставини, про встановлення яких просить заявниця.

Даних зникнення ОСОБА_3 за обставин, які давали б підстави припускати зв`язок такого зникнення з можливим вчиненням кримінального правопорушення щодо нього, по справі відсутні.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки підставою для задоволення вимог про визнання особи безвісно відсутньою відповідно до статті 43 ЦК України є відсутність відомостей про місце її перебування протягом одного року саме у місці її постійного проживання, а не докази відсутності особи.

Отже, доказів щодо предмету доказування по справі, яким є саме відсутність відомостей про місце перебування чоловіка заявниці, останньою не надано.

Фактична ж відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_3 не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

Судом першої інстанції слушно зауважено, що факт внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань даних щодо вчинення особою кримінального правопорушення, не виключають припущення про навмисність відсутності ОСОБА_3 в місці постійного проживання.

При цьому докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 15 березня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Н.В. Стахова