КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/17905/22

19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кафідової О.В.

суддів: Оніщука М.І.

Шебуєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргоювідповідача генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковського Олега Валерійовича на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року ухвалені під головуванням судді Фролової І.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківський районний суд м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 04.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. вчинено виконавчий напис № 590 про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 41 481, 79 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарського Олександра Володимировича про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2020 року відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з примусового виконання Виконавчого напису.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2021 року у справі № 761/34487/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Секістової Тетяни Іванівни, від 04 вересня 2020 року, під реєстровим №590, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 41 481,79 грн.

Вважає, що з дати набуття рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2021 року у справі № 761/34487/20 законної сили, у відповідача виник обов`язок із повернення безпідставно набутих грошових коштів, примусово стягнутих з позивача на підставі виконавчого напису, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 41 481,79 грн, інфляційні втрати за період жовтень 2021 - жовтень 2022 року в розмірі 11 508,11 грн, 3% річних за період з 16.09.2021 року по 21.11.2022 року в розмірі 1 472,89 грн, завдані збитки в розмірі 4 364,53 грн., а всього - 58 827,32 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів - задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 41 481,79 (сорок одна тисяча чотириста вісімдесят одна гривня, 79 копійок), інфляційні втрати за період жовтень 2021 - жовтень 2022 року в розмірі 11 508,11 (одинадцять тисяч п`ятсот вісім гривень, 11 копійок), 3% річних за період з 16.09.2021 року по 21.11.2022 року в розмірі 1 472,89 (одна тисяча чотириста сімдесят дві гривні, 89 копійок), завдані збитки в розмірі 4 364,53 грн (чотири тисячі триста шістдесят чотири гривні, 53 копійок), а всього - 58 827,32 (п`ятдесят вісім тисяч вісімсот двадцять сім гривень, 32 копійки).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Старшинського Владлена Артуровича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів - задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року, 04 червня 2024 року відповідач генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року до заочного рішення у справі та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно стягнутих коштів завданих збитків та витрат на надання правничої допомоги 20 000 грн. та судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, правовою підставою для стягнення з боржника (позивача) коштів, є кредитний договір і наявність у позичальника

заборгованості за кредитним договором.

Вважає, що кредитний договір є достатньою правовою підставою для отримання кредитором ТОВ «Вердикт Капітал» з позивача коштів в рахунок сплати заборгованості за ним. Оскільки, позивач має заборгованість за кредитним договором та зобов?язан її сплатити стягувачу. Звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України лише у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов?язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони

не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до

моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказує на те, що станом на даний час, кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений та не розірваний, а отже відсутні підстави для повернення стягнутої з позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, оскільки, на момент здійснення такого стягнення, всі дії по виконанню такого виконавчого напису здійснювалися правомірно. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства не є підставою для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, вважає, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних витрат є неправомірними. Грошові кошти, які було стягнуто із позивача, стягнуті приватним виконавцем по виконанню виконавчого напису нотаріуса в процесі здійснення виконавчого провадження, який, на час здійснення такого виконавчого провадження був чинний та не скасований.

Стосовно стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу зазначає, що під час судового розгляду справи позивачем не було заявлено витрати на правничу допомогу. Окрім того, позивачем не було надано доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

30 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Старшинського В.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що застосування положень статті 1212 ЦК України судом першої інстанції є правильним та обґрунтованим, та таким, що відповідає висновкам Верховного Суду, зробленим в аналогічних спірних правовідносинах. Вважає, необґрунтованими та безпідставними є доводи апелянта щодо неможливості застосування у спірних правовідносинах положень статті 625 ЦК України. У пунктах 65, 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

У пунктах 69, 70 вищезгаданої постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.

Також представник позивача вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року.

З огляду на вище викладене просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. вчинено виконавчий напис № 590 про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 41 481, 79 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарського О.В. про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 63268591 з примусового виконання Виконавчого напису про стягнення з позивача 41 481 грн. 79 коп.

09 листопада 2020 року з банківського рахунку позивача у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок приватного виконавця Кошарського О.В. було примусово стягнуто грошові кошти в сумі 45 846,32 грн., що підтверджується Меморіальним ордером № K110992158 від 09 листопада 2020 року, виданим АТ КБ «ПриватБанк».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарського О.В. про закінчення виконавчого провадження від 11.11.2020 року виконавче провадження НОМЕР_2 з виконання Виконавчого напису закінчено, у зв`язку із надходженням на рахунок приватного виконавця коштів, достатніх для погашення заборгованості у повному обсязі за виконавчим документом, а також для погашення витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця.

Згідно розпорядження приватного виконавця Кошарського О.В. № 63268591 від 11 листопада 2020 року, стягнуті з позивача грошові кошти в сумі 45 846,32 грн. розподілені наступним чином:

- 4 148,18 грн. - основна винагорода приватного виконавця;

- 41 481,79 грн. - стягнуто на користь відповідача;

- 69 грн. - витрати за відкриття виконавчого провадження;

- 147,35 грн. - витрати виконавчого провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2021 року у справі № 761/34487/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Секістової Тетяни Іванівни, від 04 вересня 2020 року, під реєстровим № 590, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 41 481,79 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили 16.09.2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції посилався на те, що правовою підставою набуття ТОВ «Вердикт Капітал» коштів в розмірі 41 481,79 грн., став оспорюваний виконавчий напис нотаріуса № 590 від 04.09.2020 року. Тому суд першої інстанції вважав, що правова підстава для отримання TОВ «Вердикт Капітал» коштів в розмірі 41 481,79 грн. від позивача відпала і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як безпідставно одержані відповідачем. Окрім того, починаючи з 16.09.2021 року у відповідача виник обов?язок повернути безпідставно набуті грошові кошти, а у позивача виникло право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати на суму отриманих та не повернутих відповідачем коштів у сумі 41 481,79 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Частиною 1 ст.1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20, від 06 жовтня 2021 року у справі №623/363/20.

Оскільки, виконавчий напис від 04 вересня 2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., зареєстрований в реєстрі за №590, на виконання якого ОСОБА_1 сплачено відповідачу заборгованість в розмірі 41 481,79 грн., рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року, яке набрало законної сили визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 41 481,79 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню завдані збитки в розмірі 4 364,53 грн., які складаються з: 4 148,18 грн. - основна винагорода приватного виконавця; 69 грн. - витрати за відкриття виконавчого провадження; 147,35 грн. - витрати виконавчого провадження.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факту визнання виконавчого напису (на підставі якого позивачем були сплачені грошові кошти) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.

Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період жовтень 2021 - жовтень 2022 року в розмірі 11 508,11 грн., 3% річних за період з 16 вересня 2021 року по 21 листопада 2022 року в розмірі 1 472,89 грн.

В силу положення ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3% річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Оскільки відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернув їх, а відтак наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат складає 25 000,00 грн.

05 січня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Старшинський В.А. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що в судовому засіданні 07 березня 2023 року позивач та його представник участі не приймали. 02 січня 2024 року в Єдиному державному реєстру судових рішень було оприлюднено вступну та резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року, таким чином про ухвалення судового рішення позивач дізнався 02 січня 2024 року з ЄДРСР. З огляду на зазначене представник позивача просив суд поновити строк на подання даної заяви.

Зазначав, що підставами для надання позивачу правничої допомоги є договір № 23/10/20-01 про надання правничої допомоги, додаткова угода № 2 від 19 серпня 2022 року та ордер на надання правничої допомоги.

Вказує на те, що 05 січня 2024 року між адвокатом та позивачем було укладено акт приймання передачі наданих послуг. Також 05 січня 2024 року позивачем було проведено оплату наданої правової допомоги у розмірі 20 000,00 грн.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

20 лютого 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення в яких зазначав, що під час судового розгляду справи позивачем не заявлялися витрати на надання правничої допомоги в розмірі 20 000,00 грн., представником не надавалися документи, що підтверджують надані правничі послуги, саме на таку надто значну суму коштів, не було надано договору на надання правничих послуг, укладеного між адвокатом та клієнтом, також не надано переліку правничих послуг, які представник надав позивачеві, вартість наданих таких правничих послуг, а також не підтверджено жодними документами оплату наданих таких правничих послуг.

З огляду на вище викладене просив суд відмовити у винесенні додаткового рішення.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Протекція права» було укладено договір № 23/10/20-01 про надання правничої (правової) допомоги відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, адвокат зобов`язується надати клієнту визначену цим договором правову допомогу щодо представництва та захисту прав, свобод, законних інтересів клієнта у цивільному, адміністративному, господарському судочинства, у кримінальному проваджені (як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового провадження), в будь- яких органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності та підпорядкування, включаючи, але не обмежуючись у фіскальних та контролюючих орган, їх структурних підрозділах, органах внутрішніх справ, в адміністративних, господарських судах та судах загальної юстиції України, Верховному Суді, Конституційному Суді України, постійно діючих третейських судах та третейських судах створених для вирішення конкретного спору (надалі іменується «Правова Допомога»), а клієнт зобов`язується оплатити таку допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У розділі 5 зазначеного договору сторони погодили, що гонорар за надання правової допомоги адвокатом клієнту погоджуються сторонами у кожному конкретному випадку. Розмір гонорару, порядок та строки його справи, порядок та розмір покриття фактичних витрат адвоката, пов`язаних з виконанням даного договору, порядок приймання- передачі наданої до чинного в Україні законодавства.

05 січня 2024 року між сторонами було підписано акт приймання- передачі наданої правової допомоги за договором № 23/10/20-01 про надання правничої (правової) допомоги від 23 жовтня 2020 року та додатковою угодою № 2 від 19 серпня 2022 року до договору відповідно до умов якого клієнту надано наступні послуги: аналіз спірних правовідносин, підготовка, оформлення та подання до Шевченківського районного суду м. Києва позовної заяви про стягнення безпідставно набутих коштів та завданих збитків; підготовка, оформлення, направлення сторонам та подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимог; підготовка, оформлення та подання до суду заяви про розгляд справи за відсутності позивача та його представника та ухвалення заочного рішення; підготовка, оформлення, направлення сторонами та подання до суду заяви про стягнення понесених судових витрат. Загальний розмірі витрат складає 20 000,00 грн.

05 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 перерахував на користь адвокатського об`єднання грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. Призначення платежу «оплата правової допомоги згідно додаткової угоди № 2 від 19 серпня 2022 року до договору № 23/10/20-01 про надання правової допомоги від 23 жовтня 2020 року», що підтверджується платіжною інструкцією 0.0..1.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції посилався на те, що заява є обґрунтованою та підтверджена належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судді погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції не врахував заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, не врахував ціну позову та заяву представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Аналізуючи подані представником позивача докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковського Олега Валерійовича в частині оскарження додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року підлягає задоволенню, а додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 270, 367, 374,376, 381-384 ЦПК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» Іжаковського Олега Валерійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Старшинського Владлена Артуровича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: