Єдиний унікальний номер: 378/771/23
Провадження № 2/378/17/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2024 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Скороход Т. Н.

за участю секретаря: Соколової О.А.,

представника позивача: Князьської Н.А.,

представника відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ставище справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся ОСОБА_2 з посиланням на те, що він передав ОСОБА_3 в тимчасове користування грошові кошти у сумі 840000 грн., про що останній власноручно 6 грудня 2018 року написав розписку. В подальшому, на прохання відповідача він знову передав ОСОБА_3 в борг грошові кошти у сумі 840000 грн., про що останній 16 лютого 2019 року власноручно написав розписку. Оскільки в розписці не було встановлено строку повернення боргу, то ним відповідачу по місцю проживання було направлено вимогу та надано семиденний строк на повернення отриманих коштів в повному обсязі. Вказану вимогу відповідач не отримав, тому її було повторно направлено по місцю роботи останнього, проте, вона також не була отримана ОСОБА_3 .. Крім того, хоч в розписках і не була зазначена процентна ставка за користування грошовими коштами, вважає, що має право на отримання від позичальника проценти від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, проценти за користування позикою за розпискою від 6 грудня 2018 року складають 535344,65 грн., а за розпискою від 16 лютого 2019 року 525540,81 грн..

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу: за розпискою від 6 грудня 2018 року в розмірі 840000 грн.; за розпискою від 16 лютого 2019 року в розмірі 840000 грн.; проценти за користування грошовими коштами за розпискою від 6 грудня 2018 року складають 535344,65 грн. та проценти за користування грошовими коштами за розпискою від 16 лютого 2019 року 525540,81 грн..

Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 7 листопада 2023 року відкрито провадження по даній справі, справу призначено до підготовчого судового засідання (а.с. 40). Відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 20 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду (а.с. 99).

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги позивачем. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 83-84), в якій останній зазначив, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву визнав факт отримання грошових коштів, у розписках не зазначив, що отримані ним грошові кошти беруться ним для передачі третім особам або для участі у якихось проектах. На підтвердження наданих пояснень відповідач не зазначає жодного доказу, що слугував би підтвердженням цільового використання ним коштів від позивача. Доводи з приводу наміру позивача придбати чи оплатити нерухоме майно також є безпідставними. Відповідач намагається довести намір позивача придбати нерухоме майно, надаючи суду копію договору оренди нерухомого майна № 08-15 від 25.02.2019. Проте, умовами вказаного договору оренди чітко визначено право тимчасового платного користування майном позивачем без будь-яких умов щодо можливого подальшого продажу або іншого варіанту переходу права власності від орендодавця до орендаря на орендований об`єкт нерухомості. Окрім того, як зазначено в розписках від 6 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року відповідач отримав від позивача за кожною по 840000 гривень, на загальну суму 1680000 гривень, що втричі перевищує вартість орендованого майна, визначену в договорі № 08-15 від 25.02.2019 року, що спростовує доводи відповідача в повному обсязі. За вказаних обставин, наданий відповідачем договір оренди нерухомого майна № 08-15 від 25.02.2019 року не може братися до уваги судом, як такий, що не стосується предмету доказування та не відповідає вимогам ст.ст. 76-79 ЦПК України. Від позивача до суду надійшла відмова від надання відповіді на письмове опитування учасників справи як свідків, посилаючись на п. 2 ч. 6 ст. 93 ЦПК України (а.с. 109-110).

В судовому засіданні представник відповідача не визнала позовні вимоги у повному обсязі, підтримавши обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 50-54), в якому просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що між ним та позивачем не укладалися жодні договори позики. Зазначив, що із розписок, на які посилається позивач, не вбачається, що між ними виникли договірні відносини позики, зокрема дані документи не містять основних ознак договору позики, а саме його зобов`язання повернути кошти позивачу та того, що вказані кошти були отримані ним від ОСОБА_2 або у ОСОБА_2 в борг. Навпаки, вказані документи містять твердження того, що кошти отримані ним в борг ОСОБА_2 , тобто в рахунок його фінансового зобов`язання та на реалізацію його бізнес проекту. Вказані кошти в подальшому були передані ним за його (позивача) зобов`язаннями третій особі в рахунок оплати нерухомого майна, яке позивач планував придбати у власність. При цьому, позивач сам виявив ініціативу прийняти участь у вищевказаному проекті, його ніхто не примушував, а відповідно повинен самостійно нести фінансову відповідальність за свої дії. Однак, після того, як вищевказаний проект виявився невдалим, та позивач втратив свої кошти, направлені на його реалізацію, у зв`язку із недобросовісною поведінкою третіх осіб, яким були ним передані кошти, позивач намагається ввести в оману суд щодо того, що він (відповідач) просив та взяв від нього кошти в борг. Вищевказане є нічим іншим як спробою позивача покласти на нього одноособово всю фінансову відповідальність за свій невдалий бізнес, шляхом видання за правовідносини позики зовсім іншого роду відносини, які були направлені на те, щоб позивач придбав у користування, а потім і у власність нерухоме майно. При цьому, позивач намагається не тільки компенсувати свої фінансові втрати за його рахунок, але ще і додатково заробити на ньому у спосіб стягнення процентів за користування коштами, які він в борг не брав. Разом з тим, зміст розписок, які позивач надав суду на підтвердження укладених між ними договорів позики, свідчать про те, що жодних боргових зобов`язань між ними не виникло, кошти в борг від позивача він не брав і повертати їх на зобов`язувався, тому позовні вимоги є безпідставними та надуманими. 27 грудня 2023 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 101-102), в яких він просив суд звернути увагу на ті обставини, що обидві розписки не містять його зобов`язання повернути кошти позивачу, дати та умов такого повернення, що безапеляційно вказує на те, що сторони не мали наміру укладати договори позики, не уклали такі договори та відповідно у нього не виникло жодних боргових зобов`язань перед позивачем. Також наголосив та тому, що формулювання наведене в обох розписках «отримав кошти в борг ОСОБА_2 » засвідчує той факт, що ОСОБА_2 передав йому кошти в рахунок свого боргу своїх фінансових зобов`язань та на виконання свого особистого бізнес-проекту, а не його боргу.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 6 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 840000 грн., про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка, що підтверджується копією даної розписки (а.с. 10). 16 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 840000 грн, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка, що підтверджується копією даної розписки (а.с. 11).

Станом на день подачі позову відповідач не повернув позивачу суму позики відповідно до умов договору.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови належності особі, яка звертається до суду, прав, свобод або інтересів, про захист яких йдеться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків становлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Факт отримання ОСОБА_3 коштів та власноручного написання вищезазначених розписок не оспорюється сторонами по справі та підтверджується змістом боргових розписок від 6 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с.10, 11).

Оскільки за своєю суттю розписки про отримання в борг грошових коштів є документами, які боржник видає кредитору за договорами позики, підтверджуючи як їх укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, тому суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорах позики.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Як передбачено частиною 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Під час судового розгляду справи відповідач та його представник визнали факт складання відповідачем розписок від 6 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року та отриманням ним коштів, проте заперечували щодо обставин отримання від позивача грошових коштів.

Доводи відповідача та його представника про те, що ОСОБА_3 не отримував кошти за договорами позики спростовуються наявними у матеріалах справи копіями розписок від 6 грудня 2018 року та 16 лютого 2019 року, складеними та підписаними особисто відповідачем про отримання ним у позику грошові кошти.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що між сторонами наявні партнерські правовідносини щодо реалізації їх бізнес проекту та отримані ним кошти в подальшому були передані третій особі, а не правовідносини, що випливають із договорів позики, є необґрунтованими, оскільки таких обставин відповідач та його представник не довели у судовому засіданні.

При цьому у розписках від 6 грудня 2018 року та 16 лютого 2019 року відповідач зазначив, що він бере кошти саме у борг, а не на інші цілі.

Відповідач не оспорював написання зазначених розписок, однак заперечував про наявність між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, однак такі аргументи не підтвердив належними та допустимими доказами. Надана відповідачем копія договору оренди нерухового майна №08-15 від 25 лютого 2019 року та додатки до нього (а. с. 55-63) суд не приймає до уваги, оскільки він не містять інформації щодо предмета доказування у цій справі.

Відповідач та його представник також стверджували, що розписки про отримання грошових коштів не містили зобов`язання про їх повернення, а тому не підтверджують факт передачі грошових коштів саме в борг.

Суд відхиляє вказану обставину з наступних підстав.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідач ОСОБА_3 суду не надав та не спростував доказів наданих позивачем.

Отже, викладені обставини у своїй сукупності дозволяють суду зробити висновок про те, що на підтвердження умов договорів позики, факту отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, відповідач у справі ОСОБА_3 склав розписки від 6 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року, оригінали яких знаходиться у позивача та безпосередньо досліджені судом під час розгляду справи. Знаходження оригіналів розписок у позивача також підтверджує той факт, що кошти відповідачем повернуті не були.

Наявність таких правовідносин сторін підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів позики від 6 грудня 2018 року і від 16 лютого 2019 року та їх реальність, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 таку презумпцію не спростували, належних та допустимих доказів безгрошовості позики, які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України можуть підтвердити ці обставини, під час судового розгляду справи не надали.

ОСОБА_2 також заявлено позовну вимогу про стягнення процентів за користування грошовими коштами за розпискою від 6 грудня 2018 року в розмірі 535344,65 грн. та проценти за користування грошовими коштами за розпискою від 16 лютого 2019 року в розмірі 525540,81 грн..

У вищевказаних розписках не встановлений строк повернення позики, тому позивачем 25 серпня 2023 року направлено вимогу відповідачу по місцю його проживання в порядку ст. 509 ЦК України та надано семиденний строк на повернення отриманих коштів в повному обсязі (а.с. 12), яку останній отримав 27 жовтня 2023 року, що не оспорювали сторони у судовому засіданні.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки вказані договори позики не є безоплатними у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та враховуючи, що розмір процентів від суми позики ними не встановлені, суд приходить до висновку про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до розрахунку процентів за користування грошовими коштами, поданого позивачем (а.с. 17), за договором позики від 6 грудня 2018 року за період з 6 грудня 2018 року по 5 жовтня 2023 року нараховано процентів в розмірі 535344,65 грн., а за договором позики від 16 лютого 2019 року за період з 16 лютого 2019 року по 5 жовтня 2023 року 525540,81 грн.. Відповідач та його представник не спростували доказів, наданих позивачем.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу за вищевказаними договорами позики від 6 грудня 2018 року та від 16 лютого 2019 року, а також процентів від суми боргу є обґрунтованою та правомірною, оскільки останній в порушення умов договорів суми позики позивачу не повернув.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 13420 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 530, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 76, 78, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 6 грудня 2018 року в розмірі 840000 (вісімсот сорок тисяч) гривень; проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 6 грудня 2018 року в розмірі 535344 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста сорок чотири) гривні 65 копійок; заборгованість за договором позики від 16 лютого 2019 року в розмірі 840000 (вісімсот сорок тисяч) гривень; проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 16 лютого 2019 року в розмірі 525540 (п`ятсот двадцять п`ять тисяч п`ятсот сорок) гривень 81 копійка.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складене 15 березня 2024 року.

Суддя Т. Н. Скороход