Справа № 591/1576/24
Провадження № 2/591/264/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Ніколаєнко О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Полякової А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу № 591/1576/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року позивачка звернулась до суд з позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона з відповідачем є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач виїхав за кордон та повертатися не планує. Зареєстрований у приміщенні. Позивачка сплачує за нього комунальні платежі, що створює/є їй перешкоди у користуванні власністю. Просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, представник у письмовій заяві просить слухати справу у її відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся за адресою реєстрації. Від відповідача засобами поштового зв`язку надійшла заява про визнання позову, у якій він повідомляє про те, що 8 років проживає у Польщі та не бажає повертатись в Україну.

Ухвалою суду від 15.02.20274 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є співвласниками на праві спільної часткової власності (розмір частки у кожного) квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяіжень (а.с.6-7).

Відповідно до копії паспорту відповідача та довідки Управління ЦНАП в м.Суми Сумської міської ради відповідач зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 17.06.2005 (а.с.4, 14).

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позивачка посилається на те, що відповідач, який зареєстрований у спірній квартирі, протягом тривалого часу не проживає у квартирі, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Судом встановлено, що відповідач є співвласником квартири, де зареєстрований з 2005 року, належна йому на праві власності частка становить 1/2.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності на належну відповідачу частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано і судом таких доказів не здобуто, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі №511/1902/18, у справі №214/368/19 від 23 листопада 2020 року, підстав для відступу від якого суд не вбачає.

При цьому суд враховує, що заява відповідача про визнання позову не є доказом того, що він вчинив дії, які у розумінні статей 346, 365 ЦК України свідчили б про припинення його права власності на належну йому частку в спірній квартирі, а тому суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання позову суперечить положенням 319, 321 ЦК України та ст.41 Конституції України.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою позивачу у позові понесені нею судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 200, 247, 263-265,280-284 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 , відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 24.04.2024.

Суддя О.О. Ніколаєнко