КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 382/1256/23 Головуючий у суді І інстанції Нарольський М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом доОСОБА_2 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначила, що у ІНФОРМАЦІЯ_1 до неї звернулась знайома, щоб сповістити про те, що в соціальній мережі «Facebook», на своїй особистій сторінці, відповідачка розмістила публікацію, яка складається з опису, відеоролика та фото із зображенням позивачки. Інформація, відтворена у відеоролику, є фактичним твердженням, зокрема, з 3-ї до 15-ї секунди авторка звинувачувала позивачку в правопорушенні, а саме в пошкодженні її вхідних дверей шляхом нанесення на них брудних речовин, що вона назвала «пакостями».

Неправдиві відомості дискредитують, створюють реальну загрозу порушення репутації, що спричиняє ризик погіршення принципово важливих стосунків в особистому та суспільному житті позивачки. Описаний вище відеоролик має негативний характер, містить недостовірну інформацію, порушує особисті немайнові права позивачки, ганьбить її честь, гідність та підриває авторитет. Авторка відео цілеспрямовано звинувачує її в правопорушенні без належних на це доказів, виставляє посміховиськом, морально-неетичною особою, застосовує суцільні маніпуляції, демонструє завідомо неправдиву інформацію, явно прагне нав?язати широкому загалу думку про нібито її незаконну діяльність, цим самим вона порушує особисті немайнові права позивачки, закріплені у статті 3 Конституції України і статті 297 ЦК України.

У зв?язку з поширенням відповідачкою недостовірної, негативної інформації позивачка постійно перебуває у стані нервового напруження та стресу, що призводить до зниження працездатності, порушення функції сну та емоційного дискомфорту, а також її турбують постійні переживання за безпеку малолітнього сина.

З урахуванням наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недостовірною та такою, що порочить честь і гідність інформацію, розміщену ОСОБА_2 у загальному доступі на її особистій сторінці у соціальній інтернет-мережі Фейсбук «Facebook» у вигляді відеосюжету, а саме фрази: «Приходиш додому після роботи, а в тебе облиті двері, ну що, ОСОБА_3 ... робиш пакості», які є звинуваченням у правопорушенні;

- зобов?язати ОСОБА_2 у п?ятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом видалення недостовірної інформації в соціальній інтернет-мережі «Facebook», а саме фраз: «Приходиш з роботи додому, а в тебе облиті двері, ну що, ОСОБА_3 ... робиш пакості»;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, витрати за надання правової допомоги у розмірі 17 000 грн та витрати на судовий збір у розмірі 3 758 грн.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що як вказав суд в оскаржуваному рішенні, відповідно до тлумачного словника української мови «Робити пакості» - це робити шкоду, завдавати прикрощів. Відповідно до оспорюваної інформації, яку позивачка вважає недостовірною, можна зробити висновок, що вона викладена у формі невласне-питальної фрази і виражає риторичне ствердження. Це означає, що суд розцінив оспорювану інформацію, як звичайне питання, не встановивши, що відповідачка, фактично стверджує про вчинення позивачкою пакостей (завдавання шкоди). До того ж, далі у відеоролику звучить фраза «Будеш відома у мене на увесь фейсбук», що підтверджує намір відповідачки довести до широкого кола осіб недостовірну інформацію про вчинення позивачкою правопорушення, тобто про обставини, які не відповідають дійсності.

Звертає увагу на заяву відповідачки до Відділу поліції № 2 Бориспільського РУП ГУ НП у Київській області про вчинення ОСОБА_1 правопорушення за фактом пошкодження вхідних дверей її квартири, яка була розглянута та встановлено, що в зібраних матеріалах відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Натомість, відповідачка поширила недостовірну інформацію в мережі Інтернет, а саме на особистій сторінці в «Facebook»у вигляді відеоролика, що містить наступну фразу: «Ну що, ОСОБА_3 , АДРЕСА_1, ну як тобі, одягаємося разом, робиш пакості?!». У цьому висловлюванні названо ім`я, адресу проживання позивачки та звинувачення у вчиненні правопорушення, а саме в пошкодженні майна. Відповідачка у питально-стверджувальній формі звинувачує позивачку в правопорушенні без жодних належних на це доказів, цим самим порушуючи її особисті немайнові права, а саме честь і гідність, а також принцип презумпції невинуватості.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що позивачка не довела, що інформація, яка міститься в мережі, стосується особисто її - ОСОБА_1 , оскільки цей допис не містить ідентифікаторів, які беззаперечно вказують, що мова в розповсюдженій відповідачкою інформації йде саме про позивачку.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та доводи, викладені в ній, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, однак у відзиві на апеляційну скаргу просила розглянути справу за її відсутності, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що в соціальній мережі «Facebook» на сторінці, яка має назву « ОСОБА_2 », приналежність якої відповідачка не заперечує, було розміщено відеозапис довжиною 20 секунд, на якому відображаються двері, на якій міститься речовина темного кольору, та звучить наступне: «Приходиш після роботи, а в тебе облиті двері. Ну шо, ОСОБА_3 , АДРЕСА_1, ну як тобі, одягаємося разом, робиш пакості? Будеш ізвєсна в мене на весь фейсбук» (позивачкою надано цифровий носій USB флеш-накопичувач із файлом 129693.mp4).

Із скриншотів сторінки у «Facebook» вбачається назва сторінки « ОСОБА_2 » та розміщення на ній відеофайлу, на якому відображаються двері, на яких міститься речовина темного кольору.

ОСОБА_2 звернулась до начальника ВП № 2 Бориспільського РУП із заявою від 17 червня 2023 року, в якій просила прийняти міри до ОСОБА_1 . Листом від 04 липня 2023 № 2358 ОСОБА_2 було повідомлено про проведену щодо її звернення перевірку та відсутністю в зібраних матеріалах ознак кримінального правопорушення.

З матеріалів перевірки за заявою ОСОБА_2 вбачається, що остання звернулась до ВП № 2 із заявою, у якій просила прийняти міри до громадянки ОСОБА_1 , яка 17 червня 2023 року облила вхідні двері квартири невідомою речовиною. Із доданих до матеріалів перевірки пояснень ОСОБА_2 вбачається, що між нею та позивачкою близько двох років тривають неприязні відносини, внаслідок яких мало місце обливання автомобіля свинячою кров`ю та обливання дверей яйцем. Підставою виникнення конфліктів є спір за місце для паркування автомобіля. Із доданих до матеріалів перевірки пояснень ОСОБА_1 вбачається, що конфлікт із ОСОБА_5 у них триває близько двох років, ОСОБА_2 ОСОБА_5 та батько ОСОБА_2 - ОСОБА_8 неодноразово стукали їй у двері, ображали словесно, погрожували фізичною розправою та обливали автомобіль невідомою речовиною.

Згідно повідомлення ГУ ДПС України у Київській області на адвокатський запит адвоката Карповича В.Д. в інформаційно-комунікаційній системі «Податковий блок» станом на 12 вересня 2023 року відсутня інформація про перебування на обліку в контролюючих органах ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації не можна визнати обґрунтованими, оскільки фраза, яка звучить на відео («приходиш після роботи, а в тебе облиті двері. Ну шо, ОСОБА_3 , АДРЕСА_1, ну як тобі, одягаємося разом, робиш пакості?») озвучена фактично у формі запитання (натомість будь-яке твердження у мовленні відображається у формі стверджувального речення), тобто відсутні підстави вважати його фактичним твердженням та не можна цю фразу визнати й звинуваченням у правопорушенні (відповідно до тлумачного словника української мови «робити пакості» - робити шкоду, завдавати прикрощів), що висловлене у формі питання (фактично певного судження, оцінки певної події), само по собі є фактично оціночним судженням, певною суб`єктивною думкою, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування згідно з визначеним статтею 277 ЦК України порядком.

Суд зазначив, що якщо позивачка вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, то вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення події у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Враховуючи, що підставою позовних вимог про зобов`язання відповідачки спростувати поширену нею інформацію та відшкодування моральної шкоди, є похідними та їх підставою позивачка визначила «поширення недостовірної інформації», що нею не доведено, тому вони також не підлягають задоволенню.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов`язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з`ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в засобах масової інформації) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 203/4088/20.

У такій категорії справ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Відповідно до частини першої статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

За змістом статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Положеннями стаття 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що у відеоролику не міститься інформації, яка може бути визнана недостовірною, неправдивою, образливою і такою, що ганьбить честь та гідність позивачки, оскільки формує в суспільстві негативну думку про її особу з огляду на начебто її причетність до вчинення правопорушень, непорядність, дискредитуючи її в очах оточуючих.

Інформація подана у формі запитання не містить фактичних відомостей, з яких випливає, що позивачка є порушником законів або порушує загальновизнані правила співжиття, а також, що саме вона залила брудом вхідні двері до квартири відповідачки.

Наведену інформацію не можна перевірити на предмет істинності, а отже суд дійшов вірного висновку, що це є оціночними судженнями відповідачки щодо обставин пошкодження її дверей.

Таким чином, вирішуючи спір між сторонами по суті позовних вимог, суд першої інстанції визначив відмінність між фактичними твердженнями та оціночними судженнями, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку щодо відмови в позові про визнання інформації недостовірною, такою, що порочить честь і гідність та зобов?язання спростувати її.

Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, то підстави для їх задоволення також відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про спростування недостовірної інформації.

Судове рішення першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, вірно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і місцевий суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та обставин справи, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.

За таких обставин суд першої інстанції правильно ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 березня 2024 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній