Справа № 214/266/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 березня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Петренко К.І.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідачки ОСОБА_3

за участю представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому просить: розірвати шлюб між ним та ОСОБА_5 , який було зареєстровано 14 липня 2017 року Саксаганським районним в м. Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області; визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання або перебування.

В обґрунтування позову наведено наступне. 14 липня 2017 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , Саксаганським районним в м. Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровської області зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з ним та знаходиться повністю на його утриманні. Протягом останніх років наші стосунки з відповідачем поступово погіршувались. В результаті чого, між ними зникло взаєморозуміння, почуття любові та взаємоповаги, а подальше спільне проживання суперечить їхнім інтересам. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Таким чином, подружні відносини між ними припинилися більше року потому до дня подання позову. З цього часу вони з відповідачкою проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Статтею 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Вважає також, що відсутні підстави для застосування заходів примирення, як це передбачено ст. 111 СК України, оскільки спільні відносини між ними повністю припинені, а їх відновлення є неможливим. Спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, на момент звернення з цим позовом, відсутній. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 6 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Фактичні обставини щодо їхніх взаємин як подружжя свідчать, що розлад між ними має не тимчасовий характер, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало дійсно неможливим і суперечить інтересам їхньої малолітньої дитини. Спору між ними про визначення місця проживання дитини після розлучення немає. У них є усна домовленість, що після розлучення донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишається проживати з ним. Він є підприємцем, має стабільний дохід, на нього працюють ряд співробітників, що свідчить про те, що його діяльність аж ніяк не може сприйматись як фіктивна чи ін. Вказане підтверджується доданими до позову банківськими виписками, податковими звітами та ін. Крім того, має власну трикімнатну квартиру, що також підтверджено відповідними документами. У квартирі у доньки є окрема кімната, вона цілком забезпечена всім необхідним для навчання та розвитку. Приділяє належну увагу навчанню дитини, про що також свідчать додані до позову відповідні характеристики та ін. Відповідач у свою чергу веде, як на його погляд, неналежний образ життя, не приділяє уваги доньці, окрім рідких дзвінків на Новорічні свята та на її день народження. Вже тривалий час дружина з ними не мешкає та, як йому здається, рада тому, що їй не доводиться займатись утриманням та забезпеченням доньки. У вихованні дитини йому також допомагають його родичі та близькі, дитина не залишається без уваги чи догляду з боку дорослих, навіть коли він працюю. Вказане свідчить, що він має можливість належним чином забезпечувати та виховувати доньку. Крім того, зважаючи на військову агресію росії, він приймає активну участь у волонтерському русі, постійно надає допомогу нашим військовим та лікарням, про що також свідчать додані документи. Вважає, що все це у своїй сукупності надасть суду можливість визнати його гідним для виховання доньки. Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що при розірванні шлюбу судам необхідно визначати місце проживання дитини, що підтверджується також судовою практикою, зокрема, рішенням Верховного Суду України від 15.01.2020 року в справі № 200/952/18.

Ухвалою суду від 16.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В ході підготовчого судового засідання малолітня дитина ОСОБА_6 надала пояснення, з яких вбачається, що вона проживає з татом, ходить у школу. Тато про неї турбується, бажає жити з татом. Вона з мамою спілкується не часто. В навчанні їй допомагає тато та бабуся. Вона була з мамою за кордоном у Польщі та Англії. Потім вирішили приїхали в Україну. За кордоном не розуміє їхню мову, не може навчатися. За кордоном друзів у неї немає. Їй спокійніше там, де є її родичі та друзі в Україні.

Позивач та його представник, у судовому засіданні позов підтримали повністю, підтвердивши зміст позовної заяви.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов визнав частково. При цьому пояснив, що не заперечує проти розірвання шлюбу, однак заперечує проти визначення місця проживання разом з батьком. При цьому пояснив, що відповідачка намагалася встановити з дитиною добрі відносини, перебуваючи за кордоном, намагалася влаштуватися на роботу. На даний час підтримує близькі стосунки за кордоном з іншим чоловіком. Вважає, що позивач, бажаючи визначити місце проживання дитини разом з ним, наражає дитину на небезпеку, так як в Україні йде війна.

Представник третьої особи виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, згідно якої просить долучити до справи висновок органу опіки та піклування.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про шлюб (а.с. 7), свідоцтво про народження (а.с.8), свідоцтво про державну реєстрацію ФОП (а.с.9), виписка (а.с.12-13), виписка АТ КБ «Приватбанк» (а.с.14-31, 32-48), виписка (а.с.67-68), подяка (а.с. 69,70), характеристики (а.с. 72,73,74,75), витяг (а.с.76), договір купівлі-продажу (а.с.77-80), висновок органу опіки та піклування (а.с. 109-110).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: свідоцтва (а.с. 7,8), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, є батьками дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд вважає належними доказами: свідоцтво про державну реєстрацію ФОП (а.с.9), виписку (а.с.12-13), виписку АТ КБ «Приватбанк» (а.с.14-31, 32-48), подяки (а.с.69,70), договір купівлі-продажу (а.с.77-80), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивач є ФОП, отримує дохід, надає гуманітарну допомогу у вигляді медичних препаратів для лікування військових.

Суд вважає належними доказами: характеристики (а.с. 72,73,74,75), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивач позитивно характеризується за місцем проживання, займається вихованням та розвитком дитини, матеріально допомагає творчому закладу «Арт-хабу», який відвідує його дитина.

Суд вважає належним доказом договір (а.с.77-80), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивач має у приватній власності трикімнатну квартиру.

Суд вважає належним доказом пояснення дитини ОСОБА_7 , так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що позивач займається вихованням дитини, яка бажає жити з батьком.

Суд вважає належним доказом висновок органу опіки та піклування (а.с. 109-110), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме те, що відповідачка планує переїхати до Великобританії, у позивача створені належні умови для проживання дитини, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини орган опіки та піклування покладається на розсуд суду.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази та пояснення дитини ОСОБА_7 , які визнані належними та допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та пояснення дитини, які визнані допустимими та належними, є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2017 року, що вбачається зі свідоцтва (а.с.7).

Сторони є батьками дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва (а.с.8).

Сторони на даний час проживають окремо, спільне господарство не ведуть, що встановлено поясненнями позивача, не спростовано відповідачкою.

Позивач є приватним підприємцем, має стабільний дохід, що встановлено свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП (а.с.9), випискою (а.с.12-13), випискою АТ КБ «Приватбанк» (а.с.14-31, 32-48).

Відповідачка не працює, що встановлено випискою (а.с.67-68).

Позивач має у власності трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій проживає разом з донькою ОСОБА_8 . В квартирі мається окрема кімната для доньки, яка устаткована усім необхідним для навчання та розвитку, що встановлено поясненнями позивача, висновком (а.с.109-110).

Відповідачка підтримує відносини з іншим чоловіком, що встановлено поясненнями представника відповідачки.

Відповідачка планує переїхати до Великобританії, що встановлено висновком (а.с.109-110).

Дитина бажає жити з батьком позивачем по справі, який про неї турбується, з мамою - відповідачкою по справі, спілкується не часто. В навчанні дитині допомагає позивач та бабуся, дитина не бажає їхати за кордон, оскільки їй спокійніше в Україні, де мешкають її родичи та друзі. Вказані обставини встановлені поясненнями малолітньої ОСОБА_7 .

Позивач займається вихованням та розвитком дитини, позитивно характеризується за місцем проживання, матеріально допомагає творчому закладу «Арт-хабу», який відвідує його ОСОБА_9 , що встановлено характеристиками (а.с. 72,73,74,75).

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, покладається на думку суду.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, СК України, Законом України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України.

Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання.

Судовим розглядом встановлено, що спільне життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Таким чином, суд вважає, що збереження шлюбу між подружжям неможливе, оскільки це суперечитиме інтересам позивача, відповідачка не заперечувала проти розірвання шлюбу, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до вимог ст. 171 ч.ч.1,2 СК України, д итина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини, судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Так, згідно характеристики арт-студії «Арт-лабораторія» ОСОБА_10 відвідує арт-студію, має творчі задатки. Батько дитини активно займається розвитком дитини, цікавиться успіхами, допомагає матеріально розвивати базу арт-студії, вчасно сплачує внески за студію та підтримує фінансово проекти «Арт-хабу» (а.с. 74).

Аналогічна характеристика надана школою сучасного танцю « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де yавчається ОСОБА_9 , що має танцювальні здібності, наполегливо і результативно займається. Батько дитини вчасно привозить і забирає, активно приймає участь в позанавчальном житті колективу, сплачує оплати (а.с. 73).

Згідно характеристики Криворізької гімназії № 91 Криворізької міської ради, де навчається ОСОБА_9 , батько дитини ОСОБА_1 не лише постійно цікавиться успіхами доньки у навчанні, а й виховує у неї загальнолюдські цінності та свідому громадську позицію, та крім того, сам є прикладом для дитини, займається волонтерською діяльністю (а.с.75).

Крім того, згідно висновку, орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, покладається на думку суду.

Так, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_1 . До того ж дитина висловила бажання проживати разом з батьком. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував на тому, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6).

Врахувавши інтереси малолітньої дитини, її бажання жити з батьком, який забезпечує її право на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в інтересах дітей, враховуючи надані до суду письмові докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. При цьому суд вважає необхідним наголосити сторонам, що вони, як батьки дитини, безсумнівно відіграють важливу роль у її житті та розвитку, бо дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Сторони мають право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із задоволенням вимог, суд вважає необхідним відшкодувати позивачеві понесені витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 110-112, 157, 161 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), до ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради (м. Кривий Ріг, вул. В. Великого, 32) задовольнити повністю.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 14 липня 2017 року Саксаганським районним в м. Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_5 залишити без змін.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його проживання або перебування.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2147 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 15 березня 2024 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов