Дата документу 13.03.2024 Справа № 332/6975/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/6975/23 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/679/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
13 березня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів: Гончар М.С.
за участі секретаря: Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів,
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.01.2011р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 16 500,00 грн. у вигляді встановлено-го кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з неї заборгованості за цим договором, вказуючи, що станом на 10.12.2019р. заборгованість становить 98 768,73 грн., яка складалася з наступного: 37 346,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 16 720,71 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 39 422,38 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4 679,46 грн. - штраф (процентна складова). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року по справі № 332/989/19 банківській установі у задоволені позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.
Під час розгляду справи № 332/989/19 судом було встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості згідно даними Інтернет-сайту «Приват 24» на день розгляду
справи у суді за період з 25.01.2011р. по 10.02.2019р. ОСОБА_1 отримано у банківській установі - 67 323,76 грн., а сплачено 116 055,34 грн., тобто вона сплатила банку набагато більше коштів, ніж отримала. Тобто, суд встановив, що на день розгляду справи у суді про стягнення боргу з ОСОБА_1 у неї існувала переплата в розмірі 48 731,58 грн., яка утворилась після внесення коштів особисто ОСОБА_1 та безпідставного списання бан-
ком коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 відкритих у АТ КБ «Приватбанк».
Зважаючи на вказані обставини, факт порушення законних прав та інтересів
ОСОБА_1 був встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року по справі № 332/989/19, згідно з яким за період з 25.01.2011р. по 10.02.2019р. її переплата по кредитним правовідносинам на день розгляду справи становила 48 731,58 грн. Вказане підтверджується також випискою про рух коштів по її каруку. Оскільки тіло кредиту нею було погашено повністю, а інша частина внесених нею коштів на погашення кредиту банком фактично зараховувалась на списання відсотків за використання кредитного ліміту, а також пеню за прострочку по кредиту на суму більше 100,00 грн., що вказаним судовим рішення у справі № 332/989/19 було визнано незаконним, оскільки суперечило умовам договору між сторонами, то сума в розмірі 48 731,58 грн. є такою, що безпідставно отримана банком.
Позивачка просила суд визнати припиненими кредитні правовідносини, що виник-ли на підставі анкети-заяви № б/н від 25.01.2011р. між нею та АТ КБ «ПриватБанк»; стягнути» з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь надмірно сплачені кошти за користування кредитним лімітом у розмірі 48 731,58 грн.; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь судові витрати на правову допомогу.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ( ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , грошові кошти в розмірі 48 731 грн. 58 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», , на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 32 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, поси-лаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у іншій цивільній справі № 332/989/19 банком заявлені вимоги щодо стягнення заборгованості за договором, яка утворилася станом на 10.02.2019р. Банком при розгляді позову ОСОБА_1 було заявлено про застосування строку позовної давності, яку суд визнав не пропущеною позивачем. При цьому, судом першої інстанції проігноровано пояснення АТ КБ «ПриватБанк» та не надано оцінку тому, що не можна стягнути у листопаді 2023р. (22.11.2023р. дата подання цього позову) з банку «надмірно сплачені» позивачкою кошти у 21.03.2013р. (дата першого платежу 900 грн.) або навіть 31.01.2019р. (дата останнього платежу 1576,73 грн.). Тобто апелянт вважає, що позовна давність щодо вимог позивача в цій справі минула, і цей факт підтверджено доказами та чітким відображенням дат подій.

Більш того, судом не враховано і той факт, що позивачка дізналася про наявність боргу перед АТ КБ «ПриватБанк» та спірні питання по нарахуванню і списанню коштів в рахунок погашення боргу набагато раніше, аніж це зазначено у позовній заяві, і навіть не з часу пред`явлення банком позову у березні 2019р., на що вказують наступні обставини.

Так, 05.03.2019р. ОСОБА_1 подала до Заводського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву до ПриватБанка про визнання недійним кредитного договору про відкриття кредитного ліміту по картковому рахунку, яка 12 березня 2019р. ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя по справі № 332/792/19 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі. В цій позовні заяві позивачка зазначає, що «в серпні 2018 року телефонним дзвінком працівник банку повідомив мене про наявний в мене перед банком борг у розмірі близько 65000 грн…. відповідачем почалось примусове стягнення боргу з іншого карткового рахунку в цьому ж банку. Таким чином, банк самостійно нарахував борг та почав його безпідставно стягнути…», та у додатках до позовної заяви ОСОБА_1 додає банківські виписки з ПриватБанка. 06 лютого 2020 р. за заявою ОСОБА_1 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя її позовну заяву по цивільній справі № 332/792/19 залишено без розгляду.

Вищевказані факти судом першої інстанції проігноровано та не взято до уваги, що призвело до помилкового висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності на витребування від банку «зайво сплаченої суми», яку банк такою не вважає. Тому просить відмовити в задоволенні вимоги про стягнення цих коштів у зв`язку із необґрунтованістю позову, а у випадку його визнання обґрунтованим застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні цієї вимоги у зв`язку з його пропуском позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу стороною позивача зазначається, що судовим рішення в іншій справі встановлені преюдиційні факти щодо того, що ОСОБА_1 має переплату грошових коштів за договором, який оформлено анкетою-заявою від 24.03.2005р. із подальшим уточненням додаткової інформації заявою від 25.01.2011р., а строк позовної давності суд вираховував від дати набрання цим рішення законної сили, який у такому разі не є пропущеним позивачем.

В судовому засіданні апеляційного суду 13 березня 2024 року представник банку адвокат Якушев С. О. підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Левицька Ю.В. заперечує проти скарги, вважає, що суд правильно вирішив спір, тому просить скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.01.2011р. ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 16 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення зазначених умов договору зобов`язання за вказаним договором ОСОБА_1 належним чином не виконала, тому банківська установа звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просила стягнути з неї грошові кошти на користь банку, а саме, заборгованість, що утворилась станом на 10.12.2019р. в сумі 98 768,73 грн., яка складалася з наступного: 37 346,18 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 16 720,71 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 39 422,38 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4 679,46 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року по справі № 332/989/19 банківській установі у задоволені позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.(а.с. 25-30).

Під час розгляду вказаної справи № 332/989/19 судом було встановлено, що ОСОБА_1 на день розгляду цієї судової справи у суді мала декілька карткових рахунків у банківській установі без зазначення дати початку дії:

1. 987770 строк дії до 03/19;

2. НОМЕР_2 строк дії 09/18;

3. 51720 строк дії 01/17;

4. 612838 строк дії 12/16;

5. 636323 строк дії 11/15;

6. 634724 строк дії 04/15;

7. 241394 строк дії 03/15;

8. 223725 строк дії 03/13.

Також судом було встановлено, що фактично відносини між ОСОБА_1 та банківською установою почалися з 24.03.2005р., коли позивачем вперше була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. В подальшому, 25 січня 2011 року ОСОБА_1 надала банку додаткову інформацію щодо себе.

У вказаній справі з`ясовано, що відповідно до розрахунку заборгованості згідно з даними Інтернет-сайту «Приват24» на день розгляду тієї справи у суді, за період з 25 січня 2011 року по 10 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримано у банківській установі кредитних коштів на суму 67 323,76 грн., а внесено нею на картки 116 055,34 грн., тобто позивачка сплатила банку набагато більше коштів, ніж отримала, що вказує на відсутність у ОСОБА_1 заборгованості перед банком. Натомість, у ОСОБА_1 існувала переплата в розмірі 48 731,58 грн., яка утворилась після внесення коштів особисто ОСОБА_1 та безпідставного списання банком всіх коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 , відкритих у Акціонерному товаристві Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (після змін у назві).

Вказана переплата утворилась, як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя при розгляді справи № 332/989/19, шляхом списання банком коштів на погашення відсотків, пені та штрафів, що було визнано незаконним, оскільки суперечило умовам договору між сторонами. Таким чином, банк безпідставно списав з карткового рахунку на погашення заборгованості по кредиту грошові кошти у розмірі 48 731,58 грн.

Всі вказані обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року по справі № 332/989/19. Тобто судом було встановлено, що за період з 25.01.2011р. по 10.02.2019р. переплата позивача по кредитним правовідносинам на день розгляду справи становила 48 731,58 грн., що є преюдиційним фактом і повторному доказуванню у цій справі за позовом ОСОБА_1 до банку про їх стягнення не підлягає.

Вирішуючи заяву банку про застосування позовної давності, суд зазначив, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, про порушення свого права вона дізналася під час розгляду справи № 332/989/19 в Ленінському районному суді. Так, дійсно, нею були надані до суду докази щодо незаконного нарахування і списання її коштів з рахунків, які вона мала на той час, тобто ще станом на березень 2019 року. Проте, оцінку цим доказам надав суд під час розгляду судової справи № 332/989/19. Тож, ОСОБА_1 тільки після отримання тексту рішення суду в тій справі стало відомо, що банк безпідставно отримав від неї грошові кошти у конкретному розмірі 48 731,58 грн., які вона переплатила, погашаючи кредит.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції вважав вимоги позивача доведеними, а строк позовної давності не пропущеним нею, тому в цій частині позов задовольнив на підставі статті 1212 ЦК України.

Банк наразі в скарзі не погоджується з тим, що ОСОБА_1 має право на стягнення з нього грошової суми в розмірі 48 731,58 грн. як переплати за кредитними відносинами, що були оформлені анкетами-заявами між нею та банком. Але по суті цих стверджень навіть не зазначає доводів, з чого він виходить, вважаючи позов в цій частині необгрунтованим.

З урахуванням цього, колегія погоджується з тим, що вище наведені встановлені рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2021 року у справі № 332/989/19 обставини щодо наявності переплати у розмірі 48 731,58 грн. мають преюдиційне значення та позов в цій частині відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Разом з тим, ретельній перевірці підлягає інший довід апеляційної скарги щодо пропуску позивачем ОСОБА_1 строку позовної давності на звернення з вимогою до банку про стягнення цієї суми на свою користь.

Встановлено, що в ході розгляду цієї справи відповідач заявив про застосування позовної давності у суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 ( а. с. 70-77), а також в окремо поданій письмовій заяві від 14.12.2023р. (а. с. 110-112). Тобто своєчасно подав відповідне клопотання до ухвалення рішення в цій справі.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулася у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom») § 51)), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) § 43)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Саме розбіжності у моменті відліку строку позовної давності є предметом з`ясування апеляційним судом за доводами скаргу банку.

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування позовної давності, банк долучив до нього документи, які, на його думку, свідчитимуть про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Дослідивши ці документи, а також інші матеріали справи, колегія з`ясувала наступне.

Відправним моментом відліку строку позовної давності позивач вважав, та суд першої інстанції з цим погодився, дату набрання законної сили рішенням суду у справі № 332/989/19, а саме, 17.04.2021р., тому трирічний строк позовної давності мав сплинути 17.04.2024р. З позовом ОСОБА_1 про стягнення безпідставно утримуваної суми в розмірі 48 731,58 грн. звернулась до суду 22.11.2023. Відтак суд вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Банк зазначає, що ОСОБА_1 була обізнана про списання з її рахунків на погашення відсотків та інших нарахувань задовго до ухвалення рішення у вказаній справі, оскільки зверталась до суду з власним позовом про визнання недійсним кредитного договору, до якого долучала виписки про рух коштів по рахунку, а тому строк позовної давності слід вираховувати саме з 2018р., про що вона зазначає у позові про визнання кредитного договору недійсним. Крім того, зарахування коштів на погашення відсотків та інших нарахувань та їх списання з карток ОСОБА_1 відбувались з початку встанов-лення кредитного ліміту і до визначення заборгованості станом на лютий 2019р. Тож, позивачу не могло не бути відомо про ці спрямування її коштів, зокрема, з тих же виписок по рахунку, які вона особисто отримала в програмі «Приват 24».

З наданих банком документів відслідковується, що ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2019р. було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» (справа № 332/792/19) про визнання недійсним договору про споживчий кредит ( а.с. 88).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 р. вказану позовну заяву залишено без розгляду.

За загальним правилом залишення позову без розгляду не є підставою вважати перерваним строк позовної давності.

За змістом копії вказаної позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що вона оспорювала ті ж кредитні відносини між нею та банком, зазначаючи про картковий рахунок № НОМЕР_2 зі строком дії до 09/18, який фігурує й у справі № 332/989/19 (позов банку), у якій судом визначалась її заборгованість, зокрема, з урахуванням руху по цій картці.

В позовній заяві у справі № 332/792/19 ОСОБА_1 вказувала, що вона справно сплачувала кошти на погашення кредиту та відсотків, але в серпні 2018 року телефоном банк повідомив про наявність у неї заборгованості в сумі 65 000 грн., у зв`язку із чим банк розпочав примусове стягнення боргу з іншого карткового рахунку в цьому ж банку. Таким чином, банк самостійно нарахував борг та почав його безпідставно стягувати, в той час як кредитний договір не містить чіткого визначення предмета договору, неможливо визначити ставку процентів за договором. Вважала, що заборгованості вона не має.

У долучених до вказаної позовної заяви додатках зазначено копії виписок по кредитному договору, які вона, як зазначає сама позивача, отримала шляхом роздруківки через систему «Приват 24» ( а.с. 84).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості клієнтів банку. Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

З долученої до позовної заяви виписки по рахунку, розпечатаної самостійно позивачам, чітко вбачається рух коштів: отримані позивачем суми, нараховані проценти, суми погашення та суми боргу ( а.с. 31-57). Позивач як позичальник грошових коштів в банку має погашати кредит та інші передбачені договором нарахування, а тому цьому обов`язку кореспондує й обов`язок відслідковувати спрямування банком коштів на їх погашення, що можна в будь-який час здійснити самостійно через програму «Приват 24» або шляхом звернення до банку.

В цій справі ОСОБА_3 вже подаючи позов в березні 2019р. роздрукувала і долучили виписку по своєму рахунку, а отже була обізнана про всі нарахування та списання банком коштів з її карток. При цьому, борг банком визначено станом на лютий 2019р., а останнє списання відбулось 31.01.2019р.

Отже, колегія вважає, що при належній обачності позивач з урахуванням вказаних обставин не могла не знати про безпідставні списання з її рахунків принаймні станом на 01.02.2019р., коли було відображено останнє списання в сумі 1576,73 грн., долучивши про це виписку про рух коштів по її картрахункам до поданої у березні 2019р. до суду власної позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору.

Зважаючи на ці обставини, колегія вважає, що з березня 2019р. строк позовної давності позивачем пропущено та про його поновлення з поважних причин позивач не клопотала.

При цьому, колегія вважає, що рішенням суду у справі № 332/989/19, на яке спирається позивач як на момент відліку позовної давності, лише підраховано ті суми відсотків, які були відображені у виписці, про які було відомо позивачеві ще у березні 2019р.

Беручи до уваги все вище наведене, колегія визнає доводи апеляційної скарги банку про пропуск позивачем строку позовної давності обґрунтованими, а тому відповідно до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скарга підлягає задоволенню, а рішення в оскаржуваній частині скасуванню із ухваленням в цій частині постанови про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з банку безпідставно отриманих коштів.

Оскільки позивач як споживач звільнена від сплати судового збору, то Приватбанку слід компенсувати судовий збір за подання апеляційної скарги за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, колегія встановила, що банк переплатив суму судового збору, оскільки сплатив за подання апеляційної скарги 2 684 грн., тобто як за всі позовні вимоги, але оскаржував рішення частково на суму 48 731,58 грн., тобто мав сплатити 1816,80 грн., яка й підлягає йому до компенсації у зв`язку зі задоволенням апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2024 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «Приват банк» надміру сплачених грошових коштів в розмірі 48 731,58 грн. відмовити.

Судовий збір в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок компенсувати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 березня 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова