Справа №487/4405/20
Провадження №2/487/784/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином, -

за участю:

відповідача ОСОБА_2

представника відповідач адвоката Мантуленко О.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 16.01.2012, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваним правочином, із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 16.01.2012 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого остання тримала у борг грошові кошти у розмірі 100000 грн. строком на один рік до 16.01.2023. У зв`язку з тим, що відповідач гроші не повернула, він звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та було відкрите судове провадження №487/5188/13-ц. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2013 було затверджено мирову угоду у справі №487/5188/13-ц, за умовами якої ОСОБА_2 визнала свою заборгованість перед ОСОБА_1 у розмірі 100000 грн. та в рахунок погашення заборгованості за ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 відмовився від своїх позовних вимог та провадження у справі було закрите. Тобто фактично сторони домовились про купівлю-продаж даної квартири, якою позивач володіє, користується по теперішній час, а відповідач отримала грошові кошти. Крім того, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.08.2013, визначено спосіб виконання ухвали від 26.06.2013, шляхом зобов`язання Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав право власності на квартиру, яке виникло у ОСОБА_1 згідно мирової угоди та 11.10.2013 були внесені відомості про власника квартири АДРЕСА_1 , яким є ОСОБА_1 . Постановлю Миколаївського апеляційного суду від 04.04.2019 ухвалу суду від 26.06.202013 було скасовано, а справу направлено за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва. Проте насправді договір позики був укладений з метою приховати інший правочин, яким є договір купівлі-продажу квартири, а тому договір позики вважається удаваним відповідно до ст.. 235 ЦК України. Ухвалою від 26.06.2013 сторони фактично затвердили договір купівлі-продажу квартири на суму заборгованості 100 тис. грн.., яка була підписана обома сторонами та під час судового розгляду справи сторони не заперечували проти затвердження мирової угоди та закриття справи, у тому числі особисто ОСОБА_2 , якою були надані документи, які підтверджували її право власності на спірну квартиру, звіт про незалежну оцінку квартири, вартість якої станом на 11.03.2013 становила 110180 грн., що свідчить про наявність волі ОСОБА_2 реалізувати своє майно в рахунок коштів, які вона отримала від позивача. Після затвердження мирової угоди ОСОБА_2 передала ключі від квартири позивачу та всі супутні документи, які пов`язані із користуванням та володінням майна. Отже відповідач не заперечувала проти оформлення права власності на квартиру позивачем, а навпаки сприяла цьому. З 2013 року позивач володіє та користується спірною квартирою, оплачує комунальні платежі та квартплату, зробив поліпшення квартири, відповідач ніколи не заявляла претензій з приводу володіння, користування позивачем спірною квартирою, не оскаржувала дії щодо реєстрації права власності на квартиру.

Ухвалою від 02.10.2020 позовну заяву залишено без руху.

08.10.2020 позивачем усунути недоліки.

Ухвалою від 13.10.2020 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання.

12.11.2020 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити. Зазначивши, що з часу затвердження мирової угоди у справі 487/5188/13-ц з 26.06.2012 ОСОБА_1 не заявляв жодних вимог щодо визнання договору позики удаваним та не заперечував щодо правомірності укладення такого правочину та додатково звертався до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди. З даним позовом позивач звернувся 04.08.2020, тобто останнім було пропущено строк позовної давності щодо визнання договору позики удаваним, тому просила про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім того, у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №487/5188/13-ц за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення боргу за договором позики, тобто позивач бажає стягнути з неї удаваний борг у сумі 100 тис. грн.. та незаконно привласнити її квартиру, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та визнання договору позики удаваним є взаємовиключними. Крім того, вона будь-яких договорів з ОСОБА_1 не укладала, жодних боргів перед ними не має, з позивачем вона навіть не знайома та лише у грудні 2018 року, під час збору документів для подачі позову про поділ спільного майна подружжя з її колишнім чоловіком ОСОБА_3 , довідалась про позбавлення її права власності на спірну квартиру, зокрема дізналась по начебто укладення договору позики у 2012 році та розгляд справи про стягнення з неї боргу. Вона ані підписувала договір позики 16.01.2012, ані мирову угоду, затверджену ухвалою суду 26.06.2013, яка на даний час скасована та за захистом своїх прав звернулась до правоохоронних органів, де СВ Заводським ВП ГУНП в Миколаївській області 06.02.2019 відкрите кримінальне провадження №00000468, в межах якого було проведено почеркознавчу експертизу, згідно висновку експерта №84 від 02.03.2020, підпис від запису «позичальник ОСОБА_2 » у договорі позики від 16.01.2012, виконано не ОСОБА_2 а іншою особою та встановлено, що вона не підписувала мирову угоду у цивільній справі №487/5188/13-ц. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто у разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто не відбувся, а його умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Отже оскільки договір позики від 16.01.2012 не було укладено між нею та позивачем, такий договір не відбувся та його умови не є такими, що регулюють спірні відносини, такий договір не може бути визнано недійсним (удаваним).

ОСОБА_2 також подала заяву про застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову.

Ухвалою від 30.06.2021 застосовані заходи забезпечення позову.

Ухвалою від 01.09.2021 відмовлено у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення пазову.

Ухвалою від 28.10.2021 закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою від 20.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та застосування наслідків недійсності правочину - залишено без розгляду.

Ухвалою від 23.10.2023 Миколаївського апеляційного суду, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.06.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою від 09.11.2023 цивільну справу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та застосування наслідків недійсності правочину прийнято до провадження та продовжено судовий розгляд.

27.12.2023 ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи за його та представника відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення.

31.01.2024 представник позивача адвокат Бердникова К.О. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення.

05.03.2024 відповідач ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення в яких в задоволенні позову відмовити через їх безпідставність. Зазначивши, що жодних договорів з позивачем не укладала та не була з ним знайома. Договір позики вона не підписувала, що підтверджується висновком експерта №84 від 02.03.2020 та мирову угоду вона також не укладала та не підписувала, ухвала суду про затвердження мирової угоди була скасована. Позивач неодноразово звертався до суду з позовними вимогами, які суперечили одне одному, що свідчить про вигаданість позову та необґрунтованість позовних вимог. Крім того, з часу, нібито укладеного між сторонами договору позики, а саме 16.01.2012 до часу звернення з даною позовною заявою до суду 04.08.2020, минуло більше трьох років, тобто позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник просили в задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позов та письмових пояснень, а також застосувати строк позовної давності.

Заслухавши відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачем до суду надано письмовий договір позики від 16.01.2012, згідно якого ( пункт 1) позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 100000 грн., строком до 16.01.2013, без нарахування відсотків. Згідно п. 2 Договору зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до підписання цього договору.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався те, що договір позики від 16.01.2012 був укладений з метою приховати інший правочин, яким є договір купівлі-продажу квартири, а тому вважає договір позики є удаваним та просив застосувати наслідків недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі №576/564/ вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Для визнання договору позики удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У позовній заяві позивач вказав, що сторони насправді уклали договір купівлі - продажу, а не договір позики. Відповідачка категорично заперечувала проти заявлених вимог, посилаючись на те, що у неї не було волевиявлення як на укладення договору позики так і договору купівлі-продажу спірної квартири, жодних боргів вона перед ОСОБА_1 не має, з останнім не була знайома.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, метою договору позики як і кредитного договору є отримання однією особою від іншої коштів для певних (власних) потреб та наявність обов`язку у такої особи повернути кошти у порядку та строки визначені договором чи то позики, чи то кредитного договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи з цього визначення, договір купівлі-продажу має такі родові ознаки: по-перше, він спрямований на передачу майна у власність; по-друге, передача майна здійснюється на визначено еквівалентній основі; по-третє, це оплатний договір, в якому зустрічне надання відбувається, як правило, у грошовій формі, за винятком договору міни, де застосовується товарна форма.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет, ціна та строк дії. Також істотними умовами вважаються такі умови, на яких наполягає хоча б одна зі сторін договору (стаття 638 ЦК України). Тобто сторони можуть самостійно визначати умови договору, які не повинні суперечити законодавству.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18),від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин має доводитися доказами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири замість договору позики позивач покликається на наявність самого договору позики, факт передачі відповідачем квартири, ключів та правовстановлюючих документів на квартиру, тривалість безперешкодного користування квартирою, здійснення капітальних ремонтних робіт в квартирі, проведення в неї реконструкції, оплату комунальних платежів та квартплати, оснащення квартири вбудованими меблями та технікою.

Разом з тим, дані обставини не доводять мети у прихованні своєї дійсної волі та намаганні спричинити інші наслідки, ніж ті, що випливають із договору позики.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, умов, які б свідчили про намір відповідача передати у власність позивача спірну квартиру, а кошти в розмірі 100000 грн. позивач мав сплатити саме за таке майно, договір не містить. Сам факт тривалого користування спірною квартирою та долучені позивачем копії накладених, квитанції, довідок, не можуть свідчити про настання між сторонами прав та обов`язків, передбачених договором купівлі-продажу нерухомого майна. Наданий позивачем договір позики не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати вказаний договір договором купівлі-продажу.

Також, в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що у сторін були будь-які перешкоди до укладення ними саме договору купівлі-продажу квартири, у випадку існування таких правовідносин, або що у сторін існувала необхідність приховувати укладення договору купівлі-продажу під укладенням договору позики.

При цьому, судом враховується, що 11.06.2013 позивач звертався до суду з позовом до відповідача саме про стягнення грошових коштів за договором позики від 16.01.2012 у розмірі 100000 грн.

Ухвалою від 26.06.2013 визнано мирову угоду, укладену сторонами по справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за якою: відповідач визнає, що її заборгованість перед позивачем на момент укладення цієї мирової угоди відповідає відомостям, які викладені в позовній заяві та становить 100 000 гривень, визнано за ОСОБА_1 в рахунок боргу ОСОБА_2 в сумі 100 000 грн. право власності на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 12.05.2012 року на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.04.2012 року за № 467, ОСОБА_1 повністю відмовився від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення 100 000 грн. по договору позики від 16.01.2012 року. Провадження у справі закрито.

Крім того, ухвалою від 30.08.2013встановлено спосіб і порядок виконання ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2013 року, якою затверджена мирова угода по справі №2/487/2164/13, а саме зобов`язано Реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав права власності, що виникли за зазначеною ухвалою про затвердження мирової угоди у ОСОБА_1 .

Згідно загальнодоступної інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.04.2019, ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року та ухвалу того ж суду від 30 серпня 2013 року скасовано та справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики направлено за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.03.2021, за заявою позивача ОСОБА_1 , цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, залишено без розгляду та ухвала набрала законної сили.

Окремо слід зауважити, що згідно висновку експерта №84 від 02.03.2020 почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №0000468 від 06.02.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190 і ч.1 ст. 358 КК України, щодо підробки договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в результаті чого шахрайським шляхом особа заволоділа майновими правами на кв. АДРЕСА_3 , було встановлено, що підпис справа від запису «Позичальник: ОСОБА_2 » у Договорі позики від 16.01.2012, укладеного між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укласти договір позики та підтверджували б те, що їх воля при укладанні оспорюваного договору була направлена для приховування іншого правочину договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню.

Щодо заявленого відповідачем та її представником клопотання про відмову у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, та в позові відмовлено по суті, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а відтак відсутні підстави для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 18.03.2024.