УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року

м. Київ

справа № 161/8859/23

провадження № 61-18253ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди та зобов`язання повернути в комунальну власність земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, діючи в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області (далі - Боратинська сільська рада), Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру

у Волинській області), звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд:

- визнати недійсною додаткову угоду від 15 травня 2020 року до договору водних об`єктів та земель водного фонду, укладеного 07 березня 2007 року

між Боратинською сільською радою в особі сільського голови Яручика С. О.

та ОСОБА_1 , який зареєстровано в книзі державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок 27 червня 2007 року за № 07;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку із кадастровим номером :01:001:1098;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути, а Боратинську сільську раду прийняти

за актом приймання-передачі земельну ділянку із кадастровим номером :01:001:1098.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року позовну заяву заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради,

ГУ Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, зобов`язання повернути

в комунальну власність земельну ділянку залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позов в інтересах держави,

в особі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області

та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, поданий прокурором із порушення вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»,

за відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що прокурор відповідно

до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив

у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав

для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання компетентним органом позову, що свідчить про тривалу бездіяльність щодо захисту інтересів держави, отже неналежне виконання ним своїх повноважень.

У прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави

та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам законодавства.

18 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року

у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати документи, що підтверджують підстави звільнення

від сплати судового збору відповідно до закону або ж документи,

що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 10 січня 2024 року до суду надійшли матеріали на усунення недоліків, зокрема заявником надано документи, що підтверджують сплату судового збору відповідно до закону.

Таким чином, недоліки касаційної скарги заявником усунені.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник

у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі № 922/5002/21, від 31 травня 2023 року у справі № 916/1176/22,

від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 06 вересня 2023 року у справі 926/54/22, від 28 вересня 2021 року у справі № 810/3787/16, від 13 квітня 2022 року у справі 815/1484/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 911/2827/20, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 18 серпня 2020 року у справі

№ 914/1844/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема перед зверненням до суду з указаним позовом прокурор всупереч вимог частини четвертої вказаної статті не звернувся до Боратинської сільської ради

та ГУ Держгеокадастру у Волинській області з повідомленням про виявлені ним порушення інтересів держави. З цих підстав заявник вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваної постанови чи її невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Суд встановив, що у травні 2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, діючи в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області, звернувся до суду

з вищезазначеним позовом.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року позовну заяву заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави, в особі Боратинської сільської ради,

ГУ Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, зобов`язання повернути

в комунальну власність земельну ділянку залишено без розгляду з тих підстав,

що перед зверненням до суду з таким позовом прокуратурою не виконано вимоги частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення Боратинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області

про виявлені ним порушення інтересів держави.

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2023 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Суд дійшов висновку, що перед зверненням до суду з позовом позивачем дотримано вимог частини четвертої статті 23 Закону України

«Про прокуратуру».

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,

суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом

або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цій справі прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Боратинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,

що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті

19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України,

з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією

із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала,

що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті

167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через

які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах

(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року

у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі

№ 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5),

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 80) та інші).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі

є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган

(див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35),

від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду

від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).

Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному), держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно

від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну

від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82, 83)).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів

не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті

23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

З наведеного можна дійти до висновку, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення

або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень,

до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України

«Про прокуратуру»).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно

з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи

має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність

їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції

у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті

56 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати

про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту,

але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись

до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу.

Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається

до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати

на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення

дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (пункти 38, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності

чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло

із власності держави), а також з урахуванням таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не

є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

в справі № 469/1044/17 зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину,

про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину

має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора

про наявність підстав для звернення до суду.

Суд встановив, що 15 травня 2023 року Луцька окружна прокуратура зверталася до Боратинської сільської ради та ГУ Держгеокадастру у Волинській області

з листами, в яких повідомляла про те, що має намір ініціювати пред`явлення позову в їх інтересах.

У відповідь на звернення Боратинська сільська рада листом від 26 травня 2023 року № 587/1.19/2-23 повідомила Луцьку окружну прокуратуру

про відсутність у них коштів для сплати судового збору, при цьому жодних заперечень проти пред`явлення позову прокурором не висловила.

У відповіді від 19 травня 2023 року №10-3-0.42-1830/2-23 ГУ Держгеокадастру

у Волинській області зазначило про неможливість проведення будь-яких заходів державного контролю за використанням та охороною земель

у зв`язку з забороною, встановленою постановою Кабінету Міністрів України

від 13 березня 2022 року № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану».

ГУ Держгеокадастру у Волинській області також не висловило заперечень щодо пред`явлення прокурором даного позову, більше того, представник

ГУ Держгеокадастру у Волинській області приймав участь в судових засіданнях

та підтримував заявлені прокурором позовні вимоги.

Враховуючи наведене, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу до місцевого суду для продовження розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що звертаючись до суду з указаним позовом, заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області виконав вимоги процесуального закону, передбачені статтею 23 Закону України

«Про прокуратуру», обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому полягає порушення таких інтересів,

та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі № 922/5002/21, від 31 травня 2023 року у справі № 916/1176/22, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 06 вересня 2023 року у справі 926/54/22, від 28 вересня 2021 року у справі № 810/3787/16, від 13 квітня 2022 року у справі 815/1484/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 911/2827/20, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 18 серпня 2020 року у справі № 914/1844/18.

У постанові Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі № 922/5002/21 вказано, що згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний доводити бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається

до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися

із позовом. Встановивши, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру», суд касаційної інстанції дійшов висновку прозадоволення касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, скасування ухвали суду апеляційної інстанції та передачу справи для продовження розгляду до апеляційного суду.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 916/1176/22 зазначено, що прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави

в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно

не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Зважаючи на те, що позивач самостійно

не звернувся до суду з вказаним позовом, суд апеляційної інстанції цілком правильно виснував, що у цій справі прокурор належним чином обґрунтував підстави щодо представництва.

У постанові від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 Велика Палата Верховного Суду вважала необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що у прокурора відсутні законні підстави на звернення із цим позовом

до суду в інтересах держави в особі Ради, оскільки вони викладені без належного дослідження обставин дотримання ним порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а також без встановлення наявності або відсутності бездіяльності цього органу після отримання такого звернення, що може слугувати достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Ради. У зв`язку із чим суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій

в частині залишення без розгляду позову заступника керівника Смілянської окружної прокуратури Черкаської області, поданого в інтересах держави в особі Черкаської обласної ради та передачу справи до суду першої інстанції

для продовження розгляду.

У постанові від 06 вересня 2023 року у справі 926/54/22 Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду позову прокурора

та направлення справи для продовження розгляду, посилаючись

на те, що прокурор до подання позову звернувся до компетентного органу,

чим дотримався порядку, передбаченому статтею 23 Закону України

«Про прокуратуру».

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 810/3787/16 зазначено, що представництво прокурором інтересів держави у суді: по-перше, може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення

або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге, прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє, прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту,

але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону №1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього. Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що перевірці права прокурора на звернення до адміністративного суду передує розгляд питання щодо правомірності дій відповідача з приводу прийняття оскаржуваного рішення (розгляду справи по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність

у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права

на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті. Правомірність оскаржуваного рішення, зокрема і з мотивів, наведених прокурором, повинна перевірятись за позовом належного позивача. Відсутність же підстав

для звернення прокурора до суду в інтересах держави, у розумінні статті 108 КАС України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) має наслідком повернення позовної заяви позивачеві.

Подібні висновки також містяться в постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі 815/1484/18.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 911/2827/20 колегія суддів Верховного Суду погодилася з доводами заявника про те, що при зверненні

до суду з позовними вимогами у цій справі прокурором було дотримано усіх вимог, які передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», тоді

як протилежні висновки апеляційного господарського суду є помилковими.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначено, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації,

а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора

про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо

або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави,

має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності

чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно

не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо

чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У постанові від 18 серпня 2020 року у справі № 914/1844/18 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про повернення позовної заяви прокурора у зв`язку з непідтвердженням ним підстав

для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах.

Таким чином, обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим висновкам, сформульованим у наведених вище постановах Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга

є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного

в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,

а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,

яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави, в особі Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди

та зобов`язання повернути в комунальну власність земельну ділянку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська