Єдиний унікальний номер судової справи: 467/867/15-ц
Номер провадження 22-ц/812/407/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю заявниці - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м. Одеса)

на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді - Кологривої Т.М. в приміщенні того ж суду по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт,

в с т а н о в и л а:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - Відділ ДВС) та зобов`язання зняти арешт.

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_2 зазначала, що рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року з неї на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором.

У провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 2016 року перебувало виконавче провадження № 52257990 щодо виконання виконавчого листа, виданого Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення з неї грошових коштів на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Для забезпечення виконання рішення суду, 20 вересня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт її майна як боржника та оголошено заборону його відчуження.

30 липня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, повторно виконавчий лист до виконання не пред`являвся.

Між тим, арешт на нерухоме майно, при поверненні виконавчого документа стягувачу, накладений державним виконавцем не знято.

Листом від 31 січня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив її про те, що скористався правом відступлення вимоги за кредитним договором ПАТ «Акцепт-банк». Відповідно до довідки від 25 вересня 2020 року ПАТ «Акцепт-банк» зазначив, що кредитна заборгованість у неї перед банком відсутня. На підставі вказаного повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» зняв заборону відчуження заставного майна та припинив іпотеку. Про відсутність заборгованості також зазначено у листі на її звернення Національним Банком України від 04 січня 2021 року.

На її звернення про зняття арешту з майна управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області орган виконавчої служби порекомендував звернутися до суду.

Посилаючись на те, що заборгованість перед стягувачем погашена в повному обсязі, іпотека припинена, а наявність арешту на нерухоме майно є перешкодою у реалізації законного права на розпорядження нерухомим майном, ОСОБА_1 просила суд: визнати бездіяльність заступника начальника управління Міністерства юстиції (м. Одеса) управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Романа Половнікова, яка полягає у незняті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 52257990 противоправною; зобов`язати заступника начальника управління міністерства юстиції (м. Одеса) управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Романа Половнікова зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 52257990, а саме: обтяження: номер запису обтяження 16517313, дата та час державної реєстрації 22 вересня 2016 року, вид обтяження - арешт нерухомого майна, підстава для державної реєстрації - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, ВП № 52257990.

У відзиві на скаргу представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) зазначив, що вимоги, вказані у скарзі не підлягають задоволенню. Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження 19 вересня 2016 року до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області надійшов виконавчий лист по справі № 467/867/15-ц, виданий 23 травня 2016 року Абузинським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом у загальному розмірі 6601471 грн. Постановою державного виконавця від 20 вересня 2016 року було відкрито виконавче провадження та цього ж дня накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. 30 березня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Суми виконавчого збору та витрат на виконавче провадження за виконавчим провадженням № 52257990 не сплачені.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № 52257990. Зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця вказаного відділу від 20 вересня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 52257990 шляхом виключення запису, зареєстрованого 22 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта обтяження за номером запису про обтяження 16517313.

Ухвала суду мотивована тим, що у матеріалах справи наявні докази про відсутність у заявника перед новим кредитором ПАТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитним договором, по якому видано виконавчий лист. Оскільки станом на день розгляду цієї справи виконавчий лист від 23 травня 2016 року з 30 березня 2017 року повторно не пред`явлений до виконання, за матеріалами цивільної справи № 467/867/15-ц та за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про заміну сторони виконавчого провадження чи про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вирішувалось, особа, яка вважає себе правонаступником стягувача, не ініціювала продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, суд дійшов переконання, що збереження більше 7 (семи) років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, постановлену з неправильним застосуванням норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 . Крім того, просив розглядати скаргу за відсутності представника Відділу ДВС.

Апеляційна скарга мотивована тим, що для вирішення питання судом в порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ст. ст. 447-453 ЦПК України не має значення, що строк для повторного пред`явлення вищезазначеного виконавчого документа стягувачем збіг, оскільки останній може бути поновлений за заявою стягувача судом в установленому законом порядку в будь-який час, навіть через 7 років за наявності відповідних підстав. Судом про постановленні ухвали не взято до уваги та невірно протрактовано норми ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», судом замість норми п.2 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» помилково застосовано норму ч.5 ст. 59 вказаного Закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, натомість ухвала суду першої інстанції є законною, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання представник Відділу ДВС не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, в апеляційні скарзі просив розгляд апеляційної скарги провести у його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, заявницю ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPMHGK від 12 березня 2008 року у розмірі 6 601 471 грн. та судовий збір у розмірі 3644 грн.

23 травня 2016 року Арбузинським районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вказаної заборгованості за кредитним договором.

Увідділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження по справі № 467/867/15-ц на підставі виконавчого листа, виданого 23 травня 2016 року Абузинським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом у загальному розмірі 6 601 471 грн.

Постановою державного виконавця від 20 вересня 2016 року було відкрито виконавче провадження та цього ж дня накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

30 березня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

01 лютого 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» надано відповідь ОСОБА_1 про те, що банк відступив право вимоги за кредитним договором № ZPMHGK від 12 березня 2008 року ПАТ «Акцент-Банк».

З відповіді ПАТ «Акцент-Банк» № 7067 від 16 лютого 2018 року вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було підписано договір факторингу № 1, відповідно до якого до останнього перейшло право вимоги по кредитному договору № ZPMHGK від 12 березня 2008 року.

Довідкою ПАТ «Акцент-Банк» № 09 від 25 вересня 2018 року засвідчено відсутність станом на 25 вересня 2018 року у ОСОБА_1 позичкової заборгованості за кредитом та відсотками.

Крім цього, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації обтяження від 30 липня 2019 року вбачається, що обтяження на іпотечне майно на підставі іпотечного договору від 12 березня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , було припинено на підставі заяви іпотекодержателя АТ КБ «Приватбанк» про повне виконання кредиторських зобов`язань та про припинення дії іпотечного договору.

Також Національний Банк України розглянув звернення ОСОБА_1 стосовно проблемної ситуації, що виникла у взаємовідносинах з АТ «Акцент-Банк» за кредитним договором та повідомив про погашення заборгованості та зняття заборони на відчуження заставного майна та припинення іпотеки, що підтверджується копією листа від 04 січня 2021 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 268197351 від 29 липня 2021 року державним реєстратором відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицьким А.В. по виконавчому провадженню № 52257990 на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 20 вересня 2016 року державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького А.В. накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк» (номер запису про обтяження 16517313).

Листом від 15 грудня 2023 року за № 67375-6-261 начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Половніков Р. на заяву ОСОБА_1 повідомив про те, що для зняття арешту з майна боржника за виконавчим провадженням № 52257990 необхідно внести на депозитний рахунок відділу суму боргу 6 601471 грн. або надати письмову інформацію про погашення боргу від стягувача, сплатити виконавчий збір у розмірі 660417, 15 грн. та витрати на виконавче провадження у розмірі 230 грн.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 2 частини четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» регулює випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Частиною четвертою цієї статті передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, і повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, не є такою підставою.

Частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Встановлено, що виконавчий документ по справі №467/867/15-ц, виданий 23 травня 2016 року Арбузинським районним судом Миколаївської області про стягнення боргу на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ «Акцент-банк») з ОСОБА_1 за кредитним договором №ZPMHGK від 12 березня 2008 року у розмірі 6 601 471 грн. на підставі постанови державного виконавця від 30 березня 2017 року повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, що на момент повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

А відтак дії виконавця є правильними.

Станом на 02 січня 2024 року - день звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду виконавчий лист відносно скаржниці на виконанні не перебував, оскільки 30 березня 2017 року його повернуто державним виконавцем стягувачу.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 30 березня 2017 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа по справі №467/867/15-цвід 23 травня 2016 року.

Особа, яка вважає себе правонаступником стягувача та повідомлена про розгляд цієї справи в суді, не ініціювала продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, тому збереження більше 6 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржниці ОСОБА_1 .

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 липня 2023 року у справі №761/687/14 (провадження №61-5887св23).

Наявність у матеріалах справи довідки АТ «Акцент-Банк» № 09 від 25 вересня 2018 року про відсутність станом на 25 вересня 2018 року у ОСОБА_1 позичкової заборгованості за кредитом та відсотками є підставою для скасування наявного арешту щодо майна останньої.

Виконавцем не доведено суду підстав збереження арешту, накладеного на майно скаржниці у 2016 році (наявність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також будь-які відомості стосовно рішення про стягнення виконавчого збору).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для збереження арешту належного ОСОБА_1 майно.

Разом з тим, задовольняючи скаргу суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заявляючи вимоги про визнання неправмірною бездіяльність заступника начальника управління Міністерства юстиції (м. Одеса) управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Романа Половнікова, щодо відмови у знятті арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних вимог не надано, а саме звернення останньої із заявою до Відділу ДВС з наданням усіх необхідних документів на підтвердження відсутності заборгованості.

В матеріалах справи наявні лише відповіді Відділу ДВС від 13 вересня 2023 року та 15 грудня 2023 року ОСОБА_1 в яких роз`яснено порядок виконання необхідних дій для зняття арешту на належне їй майно поза межами виконавчого провадження.

А відтак вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність Відділу ДВС щодо відмови у знятті арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

До того ж, дійшовши висновку про відсутність підстав для збереження арешту на майно ОСОБА_1 , суд зобов`язав начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця вказаного відділу від 20 вересня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 52257990 шляхом виключення запису, зареєстрованого 22 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта обтяження за номером запису про обтяження 16517313, а не зняв арешт накладений вказаною постановою як то передбачено ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького А.В. від 20 вересня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 52257990 на нерухоме майно ОСОБА_1 , зареєстрованого 22 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номером запису про обтяження 16517313.

За таких обставин, на підставі п.2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення скарги, а саме зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького А.В. від 20 вересня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 52257990 на нерухоме майно ОСОБА_1 , зареєстрованого 22 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номером запису про обтяження 16517313 та відмови в іншій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги в повному обсязі, оскільки не зняття арешту з майна заявниці за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити частково.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт - задовольнити частково.

Зняти арешт, накладений постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького Антона Валентиновича від 20 вересня 2016 року в рамках виконавчого провадження № 52257990 на нерухоме майно ОСОБА_1 , зареєстрованого 22 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номером запису про обтяження 16517313.

В іншій частині вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року