Номер провадження 2/754/20/24
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі - Сарнавському М.О.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Олександр Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання недійсними договорів та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів та витребування майна.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він та його мати ОСОБА_8 були власниками квартири АДРЕСА_1 . 26.04.2004 року було укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_8 як власник частини квартири, і він, як власник частин квартири, передали у власність ОСОБА_5 шляхом міни належну їм квартиру, а взамін отримали від відповідача у власність належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір міни укладено внаслідок вчинення злочинів, що підтверджується вироком Деснянського районного суду м.Києва від 14.04.2009 року, а сама міна була нерівнозначною. У 2017 році він звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом про визнання договору міни недійсним, який заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.04.2019 року у справі № 754/7738/17 було задоволено. Після набрання вказаним рішенням законної сили він оформив на себе право власності на квартиру. Однак, постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року вказане рішення суду було скасовано. Підставою для скасування рішення була та обставина, що спірна квартири була відчужена відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року. Відповідно до вказаної постанови та постанови Верховного Суду від 12.11.2020 року він мав звертатись до суду у відповідності до ст.388 ЦК України.

Як зазначає позивач, на момент пред`явлення позову і до моменту розгляду справи № 754/7738/17 Київським апеляційним судом він не знав і не міг знати про існування договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, оскільки інформація в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру була відсутня.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що спірна квартира вибула з його володіння не з його волі іншим шляхом, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме:

-визнати недійсним договір міни від 26.06.2004 року, зареєстрований у реєстрі за № 10914 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Биковим О.М.;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1488 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Правченко І.В.;

-витребувати у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

10.05.2022 року, 23.06.2022 року, 31.10.2022 року, 26.09.2023 року, 28.09.2023 року до суду надійшли клопотання представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.09.2022 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог про визнання недійсним договору міни від 26.06.2004 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.04.2023 року вищевказану ухвалу скасовано і направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києа від 19.06.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

10.10.2023 року до суду надійшли заперечення представника позивача ОСОБА_1 на клопотання про застосування строку позовної давності.

26.04.2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про відвід судді.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.04.2024 року визнано необґрунтованим відвід головуючому.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та третіх осіб на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також вбачається з матеріалів кримінальної справи № 1-22/2009 та встановлено судовими рішеннями у справі № 754/7738/17, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2003 року квартира АДРЕСА_1 належала позивачу ОСОБА_4 (3/4 частин квартири) та ОСОБА_8 (1/4 частина квартири).

26.06.2004 року між позивачем ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_8 , як власник 1/4 частини квартири, а позивач, як власник 3/4 частини, передали у власність відповідачу ОСОБА_9 шляхом міни належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а в замін отримали від відповідача у власність належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

03.12.2004 року відповідач ОСОБА_5 продала вищевказану квартиру ОСОБА_10 відповідно до договору купівлі-продажу квартири.

12.04.2005 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_10 продав, а відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 придбали спірну квартиру в рівних частках кожний.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2009 року у справі № 1-22/2009 встановлено, що вищевказаний договір від 26.06.2004 року укладено внаслідок вчинення злочину і міна була нерівнозначною.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.04.2019 року у справі № 754/7738/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_11 про визнання договору недійсним та визнання права власності на майно, а саме: визнано недійсним договір від 26.06.2004 року, укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований у реєстрі за № 10914, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Биковим О.В.; повернуто ОСОБА_4 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_8 ; витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння.

Постановою Київського апеляційного суду від 0512.2019 року рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки наразі власником спірної квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року, однак до них позивач позовних вимог на підставі статті 388 ЦК України не пред`явив, при цьому позивач позбавлений права заявляти вимоги про повернення йому майна на підставі статті 216 ЦК України та застосування реституції за наявності інших набувачів, які є останніми та які не були залучені до участі у справі. Пред`явивши позовні вимоги до відповідача про визнання недійсним договору міни від 26.06.2004 року та визнання за ним права власності на спірну квартиру, позивач вважає це відшкодуванням йому збитків внаслідок незаконного вилучення у нього нерухомого майна, що не ґрунтується на вимогах закону, проте вказаного місцевий суд у взаємозв`язку та сукупності не дослідив, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 12.11.2020 року вказану постанову апеляційної інстанції залишено без змін.

Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що спірна квартира ділянка вибула з його володіння незаконно поза його волею, що встановлено вироком суду, а тому наявні підстави для визнання договорів міни та купівлі-продажу недійсними та витребування даної квартири з чужого незаконного володіння.

Сторона відповідача ОСОБА_7 проти позовних вимог заперечувала, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду з огляду на таке.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2009 року встановлено, що вищевказаний договір від 26.06.2004 року укладено внаслідок вчинення злочину і міна була нерівнозначною.Відтак, вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений з порушенням вищевказаних норм ЦК України і можливо стверджувати, що майно було відчужено без дійсної волі його власника.

В той же час суд вважає необхідним зауважити, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2003 року належало частин квартири, ОСОБА_8 належала частина квартири.

Проте, позивачем у даній справі не надано належних доказів та обґрунтувань на підтвердження у нього права заявлення вимог щодо частини спірної квартири, що належала ОСОБА_8 , зокрема не надано свідоцтво про її смерть, докази прийняття ним спадщини (правонаступництва) тощо.

Посилання позивача у позовній заяві на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16.04.2019 року у справі № 754/7738/17, яким визнано за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 судом відхиляються, оскільки вказане рішення суду скасовано, а тому обставини, встановлені цим рішенням, не можуть бути враховані при ухваленні даного рішення. При цьому ані постанова апеляційної інстанції, ані постанова Верховного Суду не містять посилань щодо встановлення цієї обставини.

Відтак, суд приходить до висновку що у даній справі позивачем може бути заявлено позовні вимоги, які стосуються лише належної йому частки власності, а саме частин квартири, в частині ж вимог щодо частини квартири, що належала ОСОБА_8 належить відмовити.

Крім того, представником відповідача зроблено заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Представник позивача проти вказаних заяв заперечував, посилаючись на положення ст.264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності у разі пред`явлення позову, а також на те, що на момент подання первісного позову у 2017 році і до моменту розгляду справи № 754/7738/17 Київським апеляційним судом позивач не знав і не міг знати про існування договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, оскільки інформація в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру була відсутня.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку..

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року (справа № 234/3341/15-ц), у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21)).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16, а також у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2024 року у справі № 518/776/20.

Так, оспорюваний позивачем договір міни було укладено 26.06.2004 року. Тобто, за загальним правилом, строк позовної давності до вимог про визнання цього договору недійсним сплив 26.06.2007 року.

Дійсно, на час укладення договору міни позивач був неповнолітнім, проте досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак, з цього віку міг самостійно звертатись за захистом своїх прав. Крім того, як свідчать матеріали кримінальної справи № 1-22/2009, яка порушена в частині заволодіння спірною квартирою за заявою ОСОБА_8 восени 2004 року, позивач був визнаний потерпілим у вказаній справі, допитувався, приймав участь у судових засіданнях під час судового розгляду та давав покази, відповідно до положень чинного на той час КПК також мав право на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи. Судовий розгляд кримінальної справи завершився у 2009 році.

Наведене свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав щонайменше з осені 2004 року. Проте, вперше з вимогами про визнання цього договору недійсним позивач звернувся до суду у 2017 році, тобто через 13 років після укладення договору міни та через 10 років після спливу строку позовної давності, відтак, відсутні підстави для застосування положень ст.264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності.

Із даним позовом позивач звернувся до суду 04.11.2021 року, тобто також із пропуском строку позовної давності. З клопотанням про поновлення цього строку із зазначенням об`єктивних причин та непереборних обставин, які перешкоджали позивачу вчасно звернутись до суду з даним позовом, в рамках даної справи сторона позивача не зверталась.

З урахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору міни належить відмовити за пропуском строку позовної давності.

Що ж стосується вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1488 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В., то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такі висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) (пункт 49)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц (провадження № 61-7479св18).

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 917/2041/20 зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18 (провадження № 61-1621св19), від 18 листопада 2020 року у справі № 318/1345/17 (провадження № 61-5417св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 552/3469/18 (провадження № 61-22484св19).

Однак, позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , у порушення вимог ЦПК України не визначив ОСОБА_10 відповідачем у справі.

Отже, позивачем визначено неналежний склад відповідачів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року, в зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні даної позовної вимоги з підстав неналежного кола відповідачів, то питання щодо пропуску строку позовної давності в цій частині судом не вирішується.

Що ж стосується вимог позивача про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК України, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Як встановлено судом, спірна квартира дійсно була відчужена поза дійсною волею її власників. Однак, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів позивачу відмовлено з вищенаведених мотивів та підстав.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначено про те, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до висновків, викладених у пунктах 7.18, 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Як вже зазначено вище, відповідно до матеріалів кримінальної справи № 1-22/2009, яка порушена в частині заволодіння спірною квартирою за заявою ОСОБА_8 восени 2004 року, позивач був визнаний потерпілим у вказаній справі, допитувався, приймав участь у судових засіданнях під час судового розгляду та давав покази, відповідно до положень чинного на той час КПК також мав право на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи. Судовий розгляд кримінальної справи завершився у 2009 році.

У томі 11 вказаної кримінальної справи містяться матеріали, вилучені у КП БТІ м.Києва та приватних нотаріусів, серед яких наявні копії договору від 12.04.2005 року.

Наведене свідчить про об`єктивну можливість позивача вчасно дізнатись про існування оспорюваного договору купівлі-продажу від 12.04.2005 року в разі належного та добросовісного використання ним своїх прав потерпілого щодо ознайомлення з матеріалами кримінальної справи.

Крім того, відсутні будь-які докази того, що як з моменту порушення кримінальної справи восени 2004 року або з моменту досягнення повноліття у 2005 році чи з моменту набрання вироком суду у 2009 році позивач будь-яким чином цікавився долею квартири чи вживав будь-яких заходів чи дій для захисту своїх прав як власника квартири. Наведене свідчить про свідоме та байдуже ставлення позивача як до своїх прав, так і до спірного майна.

Виходячи з вищевказаної позиції Великої Палати Верховного Суду, посилання представника позивача на те, що на момент подання первісного позову у 2017 році і до моменту розгляду справи № 754/7738/17 Київським апеляційним судом позивач не знав і не міг знати про існування договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, оскільки інформація в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру була відсутня, слід відхилити.

Таким чином, зурахуванням вищевикладених обставин пропуску позивачем строку позовної давності до вимог про визнання недійсним договору міни від 20.06.2004 року, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, набуття відповідачами спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.04.2005 року, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, суд приходить до висновку про те, що такожнаявні підстави для відмови в задоволенні вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння з підстав пропуску строку позовної давності.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відтак, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони позивача висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позовних вимог повністю або частково не дають.

Щодо витрат на правову (правничу) допомогу понесених відповідачкою ОСОБА_7 .

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000 та від 30.09.2009 №23-рп/2009.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витратина підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи ступінь складності справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що в матеріалах справи наявні докази в обґрунтування понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу. (а.с.35-38 т.2).

Проаналізувавши зроблений розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених відповідачкою витрат, вважаю, що надані її представником докази свідчать про співмірність заявленого розміру витрат на правову допомогу до фактичних обставин справи, а тому розмір витрат на правничу допомогу підлягають стягненню в сумі 15 000.00 грн.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, статтями 5, 7, 10, 12, 76-81, 102, 110, 133, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков Олександр Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Інеса Володимирівна про визнання недійсними договорів та витребування майна - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_4 на кристь ОСОБА_7 15 000.00 грн. в рахунок витрат на правову (правничу) допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя