Справа № 752/3383/21
Провадження № 2/752/374/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2024 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Крекотень О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС), ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів, зобов`язання вчинити дії, витребування транспортного засобу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС), ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів, зобов`язання вчинити дії, витребування транспортного засобу, за яким з урахуванням уточнень просить визнати недійсним Договір комісії №7849/20/003449 від 20.08.2020р., укладеним з позивачем в особі представника ОСОБА_2 щодо продажу транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ; визнати недійсним Договір купівлі-продажу №7849/20/003449 від 20.08.2020р., укладений між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» та ОСОБА_3 , щодо продажу транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 ; зобов`язати Регіональний сервісний центр Головний сервісний центр МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) Територіальний сервісний центр МВС №8047 скасувати перереєстрацію транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім`я ОСОБА_3 , зняти з державної реєстрації транспортний засіб марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , поновити реєстрацію транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 ; витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

В обгрунтування позову зазначає, що придбав транспортний засіб марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , згідно з

Договором купівлі-продажу №12/265 від 19.12.2019р. та зареєстрував своє право власності на дане авто 20.12.2019р., отримавши свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 . 19.08.2020 року позивачем було видано нотаріально посвідчену довіреність №2-774 уповноваженому ОСОБА_2. на представництво інтересів довірителя з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів, які будуть стосуватися експлуатації, транспортування, утримання, страхування, ремонту, проходження технічного огляду, користування вказаним транспортним засобом від імені ОСОБА_1 та в його інтересах. Тобто, як зазначає позивач, він не уповноважував на відчуження свого автомобіля жодної особи даною довіреністю чи будь-якою іншою. Пізніше у грудні 2020 року позивач дізнався про те, що зазначений транспортний засіб перереєстровано на іншу особу в Територіальному сервісному центрі МВС №8047 без відома та/або участі самого власника автомобіля ОСОБА_1 . Згідно відповіді Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві від 11.01.2021р. №31/26-8, 20.08.2020р. транспортний засіб марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , був перереєстрований з ОСОБА_1 на нового власника ОСОБА_3 згідно із Договором купівлі-продажу №7849/20/003449 від 20.08.2020р., Акту огляду реалізованого транспортного засобу №7849/20/003449 від 20.08.2020р., Договору комісії №7849/20/003449 від 20.08.2020р., Акту технічного стану транспортного засобу, що видані ТОВ «Укравтотрейд Групп». Отже, як зазначає позивач, він позбавлений факту реєстрації свого права, можливості доступу до автомобіля та володіння ним. За вказаних обставин, позивач вважає, що ОСОБА_2 та ТОВ «Укравтотрейд Групп» уклали між собою Договір комісії з порушенням вимог ст. 215 Цивільного кодексу України, а тому даний правочин є недійсним. У подальшому ТОВ «Укравтотрейд Груп» на підставі Договору комісія уклало з ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7849/20/003449 від 20.08.2020р. З тих самих підстав, як зазначає позивач, що ОСОБА_2 не мав повноважень на укладання Договору комісії, здійснював цей правочин всупереч волі власника автомобіля та вимогами закону, ТОВ «Укравтотрейд Групп» при укладенні Договору купівлі-продажу мало такі самі недоліки в порушення вимог ст. 203 Цивільного кодексу України. Оскільки Договір комісії був укладений представником ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 з перевищенням повноважень, наданих довіреністю від 19.08.2020р., а Договір купівлі укладений на підставі такого Договору комісії з дефектом виявлення волі власника відчужуваного майна та з дефектом суб`єктного складу, такі договори (Договір комісії та Договір купівлі-продажу) мають бути визнані недійсними судом на підставі факту недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме недодержання в момент вчинення Договору комісії та Договору купівлі-продажу вимог ч. 1, 2 та 3 ст. 203 Цивільного кодексу України - норм про законність договору, необхідність наявності в особи, яка вчиняє правочин, достатнього обсягу цивільної дієздатності та обов`язковості вільного волевиявлення учасником правочину і відповідності події правочину його внутрішній волі. Пізніше стало відомо, що автомобіль вже не перебуває у власності ОСОБА_3 . Фактичним володільцем є інша особа - ОСОБА_4 . Оскільки наявні підстави недійсності договорів, то підлягає скасуванню перереєстрація транспортного

засобу, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім`я ОСОБА_3 , поновлення реєстрації автомобіля за ОСОБА_1 та витребування його від ОСОБА_4 на користь позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» надало заперечення на позовну заяву, за якими просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує, що з метою продажу транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , ОСОБА_2 особисто на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_1 , звернувся до Товариства, на підставі якої між ОСОБА_2 та Товариством було укладено Договір комісії за №7849/20/0033449. Після оформлення/підписання Договору комісії було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20.08.2020р. №7849/20/0-03449. При продажу транспортного засобу Товариство виступало комісіонером (посередником). Кошти від продажу автомобіля на рахунок та в касу Товариства не надходили. Комітент (продавець) з покупцем здійснювали розрахунок за даний транспортний засіб самостійно без участі комітента. При цьому Товариством було отримано всі необхідні документи для вчинення даного правочину та перевірено відсутність заборон та обтяжень на автомобіль, а також в єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів було перевірено довіреність, на підставі якої діяв ОСОБА_2 . За таких обставин, Товариством було дотримано вимоги, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009р. за №1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», яка регулює даний вид господарської діяльності. Спірні договори, на думку відповідача 3, укладені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Від ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, за яким він просить відмовити в позові ОСОБА_1 , скасувати заходи забезпечення позову. Відповідач 5 зазначає про те, що наведені в позові обставини свідчать про неможливість задоволення позовних вимог з огляду на їх незаконність, оскільки автомобіль вибув з володіння позивача не поза його волею, а добровільно, а тому не можуть бути застосовані ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Визнання ж недійсним правочинів щодо даного майна є неефективним способом захисту, оскільки не призводить до відновлення порушеного права, в той час як позивач має право звернутись до особи, яка з перевищенням повноважень відчужила майно з позовом про відшкодування збитків. Відповідач 5 посилається на усталену практику Верховного Суду.

Відповідач 4 надав письмові пояснення щодо вимог позову. Зазначає про те, що Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), який є відокремленим структурним підрозділом ГСЦ МВС, не є юридичною особою, а тому не має процесуальної правоздатності та дієздатності в даній справі та до нього не можуть бути задоволені вимоги. Також вказує про те, що державна перереєстрація транспортного засобу Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , яка 20.08.2020р. була проведена в ТСЦ 8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві, відбулася на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, визначених пунктом 8 Порядку

№1388. Крім того, для скасування державної реєстрації транспортного засобу відповідно до вимог законодавства необхідна наявність відповідного судового рішення про визнання недійсним правочину, яке набрало законної сили, і не потребує встановлення окремого зобов`язання для його виконання. Також відповідач 4 зазначає, що позивач не звертався до територіальних сервісних центрів МВС в м. Києві щодо проведення скасування державної реєстрації на підставі рішення суду, а, отже, спору щодо відмови позивачу у скасуванні державної перереєстрації транспортного засобу на час подання позовної заяви, що розглядається, не існувало. Щодо позовної вимоги про зняття з державної реєстрації транспортного засобу, то позивач не наводить підстав (мети), за яких транспортний засіб має бути знятий з обліку за рішенням суду.

Відповідач 1, відповідач 2 письмового відзиву на позовну заяву не направили.

Ухвалою від 03.02.2021р. забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08.02.2021р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.05.2022р. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 11.10.2023р. у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 постановлено повернутись до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою від 06.12.2023р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу реєстрація автомобіля марки Renault, тип ТЗ - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон-рефрижератор, модель Master, 2015 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний номер

НОМЕР_3 , дата першої реєстрації 20.12.2019р., дата реєстрації 20.12.2019р. здійснена за ОСОБА_1 .

19.08.2020р. ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , за якою уповноважив його представляти інтереси в будь-яких установах, органах (територіальних органах з надання сервісних послуг МВС), підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності, перед Національною поліцією України, у страхових організаціях, прикордонних і митних органах під час перетину Державного кордону, перед суб`єктами оціночної діяльності з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів, які будуть стосуватися експлуатації, транспортування, утримання, страхування, ремонту, проходження технічного огляду, користування ТЗ від імені ОСОБА_1 та в його інтересах належного на праві власності ОСОБА_1 автомобіля марки Renault, тип ТЗ - спеціалізований вантажний - спеціалізований фургон-рефрижератор, модель Master, 2015 року випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата першої реєстрації 20.12.2019р., дата реєстрації 20.12.2019р., згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 . Вказана довіреність посвідчена державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н.І., зареєстрована в реєстрі за №2-774. Строк дії довіреності один рік та вона дійсна до 29.08.2021р.

20.08.2020р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-Групп», як комісіонером, та ОСОБА_1 , як комітентом, в особі ОСОБА_2 , документ, посвідчення якого НОМЕР_5 від 19.08.2020р., виданий Шостою львівською державною нотаріальною конторою, укладено Договір комісії №7849/20/003449, за яким комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або кілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

20.08.2020р. між ТОВ «Укравтотрейд-Групп», який є комісіонером на підставі Договору комісії №7849/20/003449 від 20.08.2020р., як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7849/20/003449, згідно з яким продавець зобов`язується передати у власність покупцем транспортний засіб марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за власником 20.12.2019р. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 000,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що 20.08.2020р. транспортний засіб був перереєстрований з ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , видано нове свідоцтво НОМЕР_6 та новий номерний знак НОМЕР_7 .

У подальшому автомобіль 26.01.2021р. був перереєстрований з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі Договору комісії 7849/21/007724 від 26.01.2021р. та Договору купівлі-продажу транспортного засобу 7849/21/007724 від 26.01.2021р., видано нове свідоцтво НОМЕР_8 та новий номерний знак НОМЕР_9 .

У відповідності до ст.ст. 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право

витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16-ц

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає в поверненні певного майна законному власнику в його фактичне володіння.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Судом встановлено, що спірний автомобіль вибув з фактичного володіння позивача за його волею, оскільки він був переданий разом за довіреністю відповідачу 1.

Таким чином, саме позивач розпорядився належним йому автомобілем і прийняв рішення про передачу автомобіля в користування іншій особі, тобто взяв на себе усі ризики щодо можливості неповернення автомобіля відповідачем 1 у своє володіння.

Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, у даній справі автомобіль передано відповідачу 1 у користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб.

У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справа № 761/44057/19.

Таким чином, оскільки спірний автомобіль вибув з володіння власника - позивача, за його волею, що не спростовано відповідними доказами, тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Оскільки останній набувач спірного автомобіля ОСОБА_4 набув право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу автомобіля, і майно не є таким, що вибуло з володіння позивача поза його волею, суд приходить до висновку про неможливість витребування автомобіля від добросовісного набувача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Суд відмічає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки в даному випадку норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна від однієї сторони правочину іншій стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Щодо вимог, які заявлено до Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) про скасування перереєстрації транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого на ім`я ОСОБА_3 , зняття з державної реєстрації транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , поновити реєстрацію транспортного засобу

марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , за ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

У відповідності до Положення про Головний сервісний центр МВС, яке затверджено наказом МВС України від 07.11.2015р. №1393, Головний сервісний центр МВС утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ.

Згідно з п. 4 розділу І Положення ГСЦ МВС складається із структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів - регіональних сервісних центрів. РСЦ складається із структурних підрозділів, до яких, у тому числі, входять територіальні підрозділи - територіальні сервісні центри МВС. РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС.

Згідно з п. 1 Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), затвердженим наказом ГСЦ МВС від 27.04.2020р. №29, регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центу МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду в суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Аналіз наведених норм права, а також те, що Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в м. Києві, який не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю, дає підстави для висновку, що він не може виступати стороною у цивільному процесі. Тому дана справа за вимогами до Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони в цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа підлягає закриттю в частині вимог до Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в м. Києві.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника,

виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що інша частина позовних вимог не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за відповідачем.

Крім того, як зазначено вище, ухвалою від 03.02.2021р. забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Положення ч. 9 ст. 158 ЦПК України визначають, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи положення ч. 9 ст. 158 ЦПК України слід скасувати заходи, вжиті ухвалою від 03.02.2021р. про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 158, 255, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп», Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС), ОСОБА_4

про визнання недійсним договорів, зобов`язання вчинити дії, витребування транспортного засобу в частині вимог до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС).

2. В іншій частині позовних вимог відмовити.

3. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03.02.2021р., а саме: скасувати заборону вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження транспортного засобу марки Renault Master, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ).

Відповідач 1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_11 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_12 ).

Відповідач 3: Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-групп» (03039, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, 119, офіс 31, ).

Відповідач 4: Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) (01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11).

Відповідач 5: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_13 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 15.03.2024р.

Суддя І.О. Ольшевська