Справа № 452/791/21 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2229/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Псярук О.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що 27 червня 2019 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики № 27/06/19-1, до якого протягом 2019-2020 років неодноразово вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод. Стверджує, що за умовами договору позики № 27/06/19-1 від 27 червня 2019 року передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 56734,93 грн., що на день укладення договору еквівалентно 2052,00 доларів США, а відповідачка зобов`язалася повернути позику до 27 вересня 2020 року в сумі, що буде еквівалентно 2052,00 доларів США. Зазначає, що відповідно до графіку повернення грошових коштів до 27 серпня 2020 року включно позичальник зобов`язана повернути 3483,72 грн., що еквівалентно 126,00 доларів США, а до 27 вересня 2020 року 53251,20 грн., що еквівалентно 1926,20 доларів США. Вказує, що зобов`язання за договором позики з внесеними додатковими угодами змінами та доповненнями виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі, встановленому договором. Вважає, що наявність у нього оригіналу розписки без жодних відміток на ній про виконання грошового зобов`язання, є належним доказом для підтвердження порушенням виконання зобов`язання відповідачкою та наявності у неї заборгованості, сукупний розмір якої становить 458 076,78 грн., з яких 75021,12 грн., що еквівалентно 2052 доларів США основна сума заборгованості за договором позики, 379932,93 грн. неустойка за прострочення виконання зобов`язання та 3122,73 грн. три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання. Звертає увагу, що фінансова відповідальність відповідача у виді сплати неустойки за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована на договірному рівні, оскільки передбачена умовами договору, відповідно до яких позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від загальної суми заборгованості за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сукупну заборгованість за договором позики № 27/06/19-1 від 27 червня 2019 року в розмірі 458 076,78 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 27/06/19-1 від 27.06.2019 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики № 27/06/19-1 від 27.06.2019 року в розмірі 152 556,80 грн., з яких: 75 021,12 грн. сума боргу, 75 000,00 грн. неустойка (пеня) за прострочення виконання зобов`язання, 2 535 (дві тисячі п`ятсот тридцять п`ять) грн. 68 коп. три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму оплаченого судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, в розмірі 1806,11 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що отримання позики не пов`язано з підприємницькою діяльністю, однак позивач під приводом надання позик під заставу транспортних засобів займається підприємницькою діяльністю автоломбарду «Cronvest», тому дійсна правова природа договірних правовідносин між сторонами не є виключно договір позики, а послуги з автоломбарду. Зазначає, що розмір нарахованих відсотків є явно завищеним, порівнюючи з сумою позики, що суперечить принципам розумності та справедливості, оскільки такі відсотки несуть в собі істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, є непомірним тягарем для нього та джерелом отримання невиправданих прибутків позивачем. Вказує, що сума неустойки значно перевищує основну суму боргу, що є несправедливим, а відтак суд має право зменшити розмір штрафних санкцій через неспівмірність з розміром основного зобов`язання. Вважає, що несправедливість умов договору встановлена рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2021 року у справі № 466/9666/20 та від 14 лютого 2022 року у справі № 466/9631/21, якими визнано такими, що не підлягають виконавчі написи, вчинені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртаком В.І. 10 лютого 2021 року та 11 жовтня 2021 року відповідно, якими звернуто стягнення на автомобіль марки «Fiat», модель «Punto» як забезпечення виконання договору позики № 27/06/19-1 від 27.06.2019 року. На думку апелянта судом першої інстанції не надано правової оцінки вищезазначеним обставинам, які мають преюдиціальне значення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно дот частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір позики №27/06/19-1, предметом якого є передання у власність позичальнику 55 106 грн. 40 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору становить 2106 доларів США.

Сторонами укладались додаткові угоди до Договору позики №27/06/19-1, зокрема: 30.09.2019 року укладено додаткову угоду до Договору позики №27/06/19-1, за якою внесено зміни до п. п. 1, 5, 6 Договору; 29.01.2020 року укладено додаткову угоду до Договору позики №27/06/19-1, за якою внесено зміни до п. п. 1, 5, 6 Договору; 27.03.2020 року укладено додаткову угоду до Договору позики №27/06/19-1, за якою внесено зміни до п. п. 1, 5, 6 Договору; 29.05.2020 року укладено додаткову угоду до Договору позики №27/06/19-1, за якою внесено зміни до п. п. 1, 5, 6 Договору; 10.08.2020 року укладено додаткову угоду до Договору позики №27/06/19-1, за якою внесено зміни до п. п. 1, 5, 6 Договору.

Як вбачається із розписки від 10.08.2020 року ОСОБА_1 підтверджує, що отримала позику від позивача ОСОБА_3 в розмірі 56 734 грн. 93 коп. що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 2052 доларів США, зобов`язалася повернути цю суму до 27 вересня 2020 року.

З огляду на положення статті 1046 ЦК України, зміст договору позики №27/06/19-1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначені у ньому умови договору, спростовують доводи апелянта про те, що дійсна правова природа договірних правовідносин між сторонами є не договір позики, а послуги з автоломбарду, які, на думку колегії суддів, не підтверджені належними та допустимими доказами, є лише припущенням апелянта.

Судом також встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач у встановлений договором строк не виконала, позичені кошти позикодавцю ОСОБА_3 не повернула.

Позичальник ОСОБА_1 не заперечувала, що укладала договір позики та написання розписки про отримання коштів в позику, та всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в позику коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановивши фактичні обставини справи, враховуючи невиконання боржником боргових зобов`язань за договором позики, неповернення отриманих в позику коштів, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_1 позичених коштів, дійшов вірного висновку про стягнення із відповідачки на користь позивача 75021.12 грн. отриманих в позику коштів.

При цьому суд зазначив, що стороною відповідача вказана сума отриманої в позику коштів не заперечувалася, та всупереч вимогам статті 81 ЦПК України відповідачкою не спростовувалася.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

На думку колегії суддів стягнення з відповідачки на користь позивача пені у зазначеному позивачем розмірі, що в п`ять разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства справедливому розгляду і вирішенню справи.

Оскільки згідно з розпискою від 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути позичені кошти до 27 вересня 2020 року включно, а ОСОБА_3 09 березня 2021 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, чим змінив строк виконання зобов`язання, то після пред`явлення позову нарахування пені є незаконним.

За таких обставин колегія суддів вважає, що пеня підлягає нарахування за період з 27.09.2020 року до 09.03.2021 року, тобто за 163 дні, та становить 93429 грн. 16 коп. (57318.50 грн. основний борг на момент пред`явлення позову х 1% х 163 дні/100).

Колегія суддів вважає, що з огляду на конкретні обставини справи, суд першої інстанції правомірно зменшив розмір пені до 75000.00 грн., оскільки таке зменшення розміру пені відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві і корелює із загальними засадами цивільного законодавства, передбаченими, зокрема, п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, щодо справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи апелянта про те, що сума неустойки значно перевищує основну суму боргу, що є несправедливим, а тому суд мав підстави зменшити розмір штрафних санкцій, спростовуються тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, фактично зменшив розмір нарахованої пені до суми, яка дорівнює сумі основного боргу, стягнувши такі в розмірі 75000.00 грн.

Слід зазначити і те, що зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду, що реалізується судом з огляду на конкретні обставини справи.

Ще більше зменшення розміру штрафних санкцій нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не призведе до ефективного захисту права позивача у зв`язку з порушенням його права на своєчасне отримання грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу, стягнення яких передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України.

Частиною 1 статті1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Суд першої інстанції вірно розрахував три проценти річних, які підлягають стягненню з відповідача та дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню 3 відсотки річних в розмірі 2 535 грн. 68 коп., на спростування такого розрахунку суду апелянт іншого розрахунку не надав.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк