Справа № 457/595/23 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/811/1551/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ощипок Володимира Степановича на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Свій позов мотивував тим, що він із ОСОБА_4 перебував в шлюбі, який зареєстровано 04.03.2011 року та проживав за адресою АДРЕСА_1 де є зареєстрований з 2012 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На початках вони жили не погано та у подальшому між ними виникали непорозуміння які доходили до скандалів. Так під час одного із таких вияснень, він важко захворів, так що не зміг самостійно пересуватись та себе обслуговувати. Його на той час дружина, залишивши його самого у помешканні, проходила біля нього не надававши йому ніякої допомоги та не викликала швидку. Як він дізнався згодом, тоді вона відразу подала на розлучення, на даний час їхній шлюб розірвано рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 29 січня 2021 р. справа № 457/1421/20.

За весь період, що він хворів, всі його заощадження які знаходились за місцем його реєстрації АДРЕСА_1 , невідомо куди поділись. У нього немає іншого житла окрім того, в якому він зареєстрований. Однак, незважаючи на рішення судів по справах № 457/926/21, № 457/1038/21, яким відмовлено у знятті позивача із реєстрації та виселенні, та зазначено усунути перешкоди у користуванні житлом, його колишня дружина створює умови, в яких він не має змоги проживати.

На даний час внаслідок перенесеної хвороби та невчасного надання медичної допомоги він став інвалідом другої групи. ???За весь період, що він хворів та лікувався, їхні діти не цікавились станом здоров`я позивача, не надавали жодної допомоги в тому числі і матеріальної. Але на протязі всього періоду до їхнього повноліття, саме він в повній мірі матеріально їх забезпечував, а тому вважає, що на даний момент вони зобов`язані, допомагати йому, як батькові, якщо не хочуть цікавитись то в такому випадку хоча б фінансово. Оскільки його коштів йому не вистачає, на лікування та проживання. І якщо б не його рідна сестра та її чоловік, він не знає чи зміг би вижити в такій важкій ситуації. У зв`язку з погіршенням його стану здоров`я йому було встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК від 23.06.2021 року серії 12 ААВ №360753. Позивач не є працездатним і надалі потребує постійного стороннього догляду та значних коштів на реабілітацію. Крім цього, він не може постійно проживати у будинку своєї сестри і вона відповідно не може доглядати за ним. Саме тому він планує, найняти особу, яка змогла б професійно за ним доглядати, по місцю його реєстрації. Проте, на все це у нього немає коштів, оскільки єдиним джерелом його доходу є пенсія. ???Тому, опинившись в таких складних життєвих обставинах та не знайшовши підтримки і розуміння в дітей, він вирішив звернутися до суду з позовом про стягнення з дітей аліментів на його утримання.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 22 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення аліментів відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Ощипок Володимир Степанович, подавши апеляційну скаргу.

Покликається на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування скарги зазначено, що позивач надав усі наявні в нього докази на підтвердження свого матеріального стану, відповідно до яких існує потреба в додатковому матеріальному утриманні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його потребу в матеріальній допомозі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 їхніми батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 05.07.2021 року, ОСОБА_1 має другу групу інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання, висновок про умови та характер праці робота по домашньому господарству. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності спостереження в невропатолога, ортопеда та терапевта.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність - 2 093 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено на 2024 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розмірі 2 361 гривні.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 210/2171/16-ц (провадження № 61-20845св18).

Згідно з довідкою про доходи № 351556 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Дрогобицькому об`єднаному управлінні ПФУ в Львівській області і отримує пенсію по інвалідності. Розмір пенсії пенсіонера ОСОБА_1 складає за період: з січня 2020 року по травень 2020 року отримував пенсію в розмірі 2702,70 грн., за червень 2020 року отримав пенсію в розмірі 1981,98 грн., за липень 2020 року отримав пенсію в розмірі 2834,93 грн., з серпня 2020 року по листопад 2020 року отримував пенсію в розмірі 3661,78 грн., з грудня 2020 року по червень 2021 року отримував пенсію в розмірі 3676,03 грн., з липня 2021 року по листопад 2021 року отримував пенсію в розмірі 3893,40 грн., з грудня 2021 року по квітень 2022 року отримував пенсію в розмірі 4061,40 грн., за травень 2022 року отримав пенсію в розмірі 5552,40 грн., з червня 2022 року по листопад 2022 року отримував пенсію в розмірі 4256,70 грн., з грудня 2022 року по вересень 2023 року отримував пенсію в розмірі 4395,30 грн.

Згідно довідки виданої заступником начальника відділу правління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг відділу надання пільг Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області ОСОБА_1 отримує пільги на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скропленого газу, як учасник бойових дій. Зокрема за період часу з січня 2023 року по травень 2023 року в розмірі 1914,30 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 172 СК України якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до частини 3 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

За приписами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Колегія суддів зауважує, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову у справі №917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Дійсно, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 досяг загального пенсійного віку вважається непрацездатним, водночас, з огляду на ст. 202 СК України та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, потрібно зробити висновок, що позивач ОСОБА_1 посилаючись на обставини щодо потребування ним матеріальної допомоги від відповідачів мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, водночас жодних доказів на підтвердження таких обставин не надав.

Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він втратив працездатність, є інвалідом 2 групи, хворіє хронічними хворобами отримує невелику пенсію, якої не вистачає на забезпечення потреб, купівлі ліків, їжі.

При цьому, будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання квартири тощо, та що отримувана ним пенсія позбавляє його можливості бути забезпеченим за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачем не надано.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з повнолітньої особи на утримання батьків необхідною умовою для задоволення вимог є саме потреба матері, батька в матеріальній допомозі, яка визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків, враховуючи отримання ними пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Обґрунтовуючи свою потребу в матеріальній допомозі позивач вказав лише на низький розмір пенсійного забезпечення та незадовільний стан здоров я. Незадовільний стан здоров`я не підтверджує обставин щомісячних витрат позивача на лікування, які перевищують його дохід у вигляді пенсії.

Крім цього судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 не працює та має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідач ОСОБА_3 має на утриманні непрацюючу дружину ОСОБА_9 та малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, зважаючи на те, що позивач хоча і є непрацездатною особою, проте отримує пенсію у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність та, у порушення ст. 12, 76-81 ЦПК України, не навів суду жодного доказу потребування ним матеріальної допомоги від відповідачів, колегія суддів суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ощипок Володимира Степановича - залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.