Провадження № 22-ц/802/361/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є орендарем приміщення телятника 2-х рядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що 15.08.2022 року між ним та ПП «Обрій новий» було укладено договір суборенди зазначеного нежитлового приміщення, за умовами якого його сторони визначили щомісячну орендну плату в розмірі 30000 грн. Однак, позивач на даний час позбавлений можливості передати телятник у користування новому орендарю, так як він фактично безпідставно використовується відповідачем ОСОБА_3 .

Оскільки відповідач відмовляється звільнити спірне нежитлове приміщення, це призводить до збитків у вигляді упущеної вигоди, які за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року становлять 345000 грн, котрі ОСОБА_2 за умовами договору суборенди повинен був отримати як орендну плату, проте неправомірні дії відповідача перешкодили цьому.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь упущену вигоду у вигляді неотриманої орендної плати за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року в загальному розмірі 345000 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позову, які позивач обґрунтовує тим, що факт використання відповідачем приміщення телятника в період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, вказував, що у вказаний період ОСОБА_3 неодноразово проявляв зацікавленість щодо спірного нежитлового приміщення, яка полягала у зверненні в правоохоронні органи з приводу наявності у нього перешкод у користуванні таким майном. Вважає, що заперечення відповідача є надуманими.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, хоча судом апеляційної інстанції повідомлявся за його адресою проживання належним чином, відповідно до норм п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, а тому колегією суддів було ухвалено розгляд справи проводити за відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано в ході розгляду справи доказів порушення своїх прав, саме того, що ОСОБА_3 в період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року був користувачем приміщення телятника 2-х рядного /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та чинив будь-якого роду перешкоди ОСОБА_2 чи ПП «Обрій Новий» в реалізації положень договору суборенди нежитлового приміщення від 15.08.2022 року.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Судом у справі встановлено, що 29.09.2015 року за ОСОБА_4 було проведено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення телятник 2-х рядний /І-1/, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03 серпня 2022 року між ОСОБА_4 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передав у платне строкове користування орендаря вищевказане приміщення телятника на строк 35 календарних місяців з моменту підписання відповідного акту прийому-передачі приміщення, тобто з 03.08.2022 року.

15 серпня 2022 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ПП «Обрій Новий», як орендарем, було укладено договір суборенди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передав у платне строкове користування орендаря вказане приміщення телятника на строк 2 роки з 15.08.2022 року до 15.08.2024 року. За умовами договору вартість щомісячної орендної плати становить 30000 грн.

Представник позивача у позовній заяві зазначав, що приміщення телятника на даний час фактично та неправомірно займає ОСОБА_3 , що унеможливлює виконання умов вищевказаного правочину, а відтак і призвело до заподіяння ОСОБА_2 збитків у вигляді неотриманої орендної плати (упущеної вигоди) за період з 15.08.2022 року по 01.08.2023 року в загальному розмірі 345000 грн.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування міри відповідальності - стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Такий же висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20.

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц, від 12 листопада 2019 у справі №т910/9278/18.

Доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19 та від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Суд звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав та інтересів і полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла би мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Тобто, така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все спрямована на захист (відновлення) порушеного права потерпілого.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, до матеріалів справи сторонами додані копії договору оренди від 03 серпня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договору суборенди від 15 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ПП «Обрій Новий», а також витяг з Державного реєстру речових прав щодо права власності на спірний об`єкт нерухомого майна (а.с.5-6,42,58-60).

Договором оренди від 03 серпня 2022 року передбачено платне строкове користування в оренду нежитлового приміщення телятника 2-х рядного (1-1) загальною площею 779,6 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , з оплатою 1500 грн за один календарний рік без ПДВ.

З указаного витягу з реєстру слідує, що перед укладенням зазначених договорів 01 серпня 2022 року ОСОБА_4 як власник приміщення телятника за актом приймання-передачі передав це приміщення до статутного фонду ТОВ «ЕкоПагорб», що зазначено в реєстрі, а отже, з 01 серпня 2022 року власником спірного нежилого приміщення за реєстровим номером об`єкта нерухомості 28 стало ТОВ «ЕкоПагорб».

Право користування річчю належить власникові. Він може передати саму річ у користування іншій особі на підставі, зокрема, договору найму (оренди) (ст. 795 ЦК України). Таке користування є строковим і зі спливом певного строку річ підлягає поверненню власникові.

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, господарське товариство ТОВ «ЕкоПагорб» 01 серпня 2022 року стало власником майна, переданого йому учасником ОСОБА_4 у власність як вклад до статутного капіталу, а тому з моменту передачі до статутного капіталу господарського товариства майна, воно є власністю цього товариства.

Водночас, за даними вказаного реєстру саме на це приміщення телятника накладено арешт з 09.01.2018 року на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва як на майно ОСОБА_4 в межах кримінального провадження.

Разом з тим, поняття суборенди трактується в статті 774 Цивільного кодексу України.

За законом здавати нерухомість в суборенду орендар має право лише за згодою власника майна або уповноваженої, довіреної ним особи.

Згоду на суборенду власнику необхідно давати в письмовій формі у відповідь на звернення орендаря.

Однак, як видно із наданих доказів, у договорі оренди від 03 серпня 2022 року не вказано права орендаря на суборенду, а згода власника майна на укладення договору суборенди спірного приміщення в матеріалах справи відсутня.

Крім того, позивач як у позовній заяві, так і в доводах апеляційної скарги, стверджує, що на день укладення ним договору суборенди, тобто 15 серпня 2022 року, відповідач займав спірне приміщення і чинив йому перешкоди у користуванні ним, покликався на матеріали кримінального провадження та публікації ЗМІ.

Однак, зі змісту договору оренди від 03 серпня 2022 року слідує, що передача приміщення в оренду за цим договором оформлюється актом прийому-передачі. У момент підписання акта орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, після чого орендар одержує доступ до приміщення. В матеріалах справи є акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 03 серпня 2022 року, з якого видно, що з моменту його підписання сторонами майно вважається належним чином передане орендарю. Проте, позивачем не вказується, коли ж відповідач зайняв приміщення телятника і таким чином позбавив його доступу до отриманого 03 серпня 2022 року за актом приймання-передачі орендованого приміщення. З цих підстав ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 , ані ТОВ «ЕкоПагорб», починаючи з 15 серпня 2022 року до правоохоронних органів не звертались за захистом свого права оренди.

Лише 17.01.2023 року, як стверджує позивач, ОСОБА_3 було заявлено письмову вимогу про звільнення приміщення, однак відповідач заперечує факт отримання такої вимоги, а підтвердження її надсилання суду позивачем не надано.

Отже, доводи позивача є суперечливими і не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що будь-яких зобов`язань між сторонами не виникало. Доказів, які свідчать про самовільне зайняття приміщення телятника відповідачем у визначений позивачем період матеріали справи не містять.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин та з урахуванням принципу диспозитивності, проаналізувавши усі встановлені та наведені вище судом обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що між сторонами існує спір щодо обов`язку відповідача сплатити неодержану позивачем орендну плату. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а тому апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 , подана його представником ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді