Провадження № 22-ц/812/1189/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2024 року м. Миколаїв

справа № 544/2976/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Окольшиною Іриною Михайлівною, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 30 квітня 2024 року під головуванням судді Шикері І.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 20 липня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у нього в борг 2700 долларів США зі строком повернення до 10 серпня 2015 року, про що було складено відповідну розписку. Починаючи із серпня 2015 року він неодноразово в усній формі вимагав ОСОБА_3 повернути борг, але відповідачем борг не було повернуто.

Посилаючись на викладене,позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість в сумі 2700 долларів США, що еквівалентно 98 118 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором позики від 20.07.2014 року 98 118 грн. та 909 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 164 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Окольшина І.М. просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача в порядку ст. 267 ЦК України, рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_4 зазначала, що строк виконання зобов`язання за договором позики відповідно до розписки - 01 серпня 2015 року, а відтак строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, сплив 01 серпня 2018 року, про застосування якого ОСОБА_2 не міг заявити у суді першої інстанції через неповідомлення його про розгляд справи у зв`язку з перебуванням його на лінії фронту в лавах ЗСУ. З урахуванням висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року справі №200/11343/14-ц та постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц той факт, що відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи та не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення заяви про застосування позовної давності цього відповідача апеляційним судом, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_2 подане представником - адвокатом Окольшиною І.М. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, а ухвалою від 15 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та відповідно до ч. 4 ст. 359 ЦПК України зупинено дію оскаржуваного рішення.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався.

В судовому засіданні до суду апеляційної інстанції сторони вдруге не з`явились. Від представника ОСОБА_2 адвоката Окольшиної І.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі та відповідача. Також адвокат Окольшина І.М. зазначила, що підтримує доводи і вимоги апеляційної скарги. Направлені на зазначену позивачем у позовній заяві адресу, яка згідно відповіді № 855521 від 21.10.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 (а.с. 86), повістки повернулися до суду без вручення їх адресату із зазначенням причини невручення адресат відсутній за вказаною адресою, що є належним повідомлення сторони згідно п. 3 ч. 8 ст. 126 ЦПК України, разом із тим відповідно до довідок про доставку електронного листа судові повістки-повідомлення про призначені судові засідання були отримані позивачем на зазначену ним у позовній заяві електронну адресу (а.с. 74, 82, 89 зв.).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20.

Відповідно до частин першої та другої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 липня 2014 року між сторонами був укладений договір безпроцентної позики, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у позику в розмірі 2 700 доларів США строком до 01 серпня 2015 року, які у зазначений строк позичальник зобов`язувався повернути.

Факт отримання ОСОБА_2 зазначених коштів у позику на вищевказаних умовах підтверджується оригіналом його письмової розписки від 20 липня 2014 року, яка була надана суду позивачем (а.с. 39).

Складання та підписання розписки ОСОБА_2 представником відповідача в апеляційній скарзі не оспорювалось.

Доказів повернення позики відповідачем не було надано і на такі обставини представник ОСОБА_2 не посилався.

Отже суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики відповідають вищевикладеним вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем копії позовної заяви, ухвали суду про відкриття провадження у справі та повідомлень про призначені судові засідання.

Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 викликався до суду через оголошення, проте інформація про зареєстроване місце проживання відповідача міститься в матеріалах справи, що підтверджується листом відділу державної реєстрації виконавчого коміте ту Пирятинської міської ради Полтавської області від 18.12.2023 року № 8873/02-33 (а.с. 13).

Таким чином, не можна вважати, що відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про день та час судового розгляду справи належним чином.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

За такого, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про день та час судового розгляду справи, колегія суддів вважає можливим прийняти до розгляду заяву представника відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На підставі частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, у справі, що переглядається, перебіг позовної давності починається від дня, коли у передбачений договором позики строк повернення позичених коштів позичальник не виконав взятого на себе зобов`язання.

Отже перебіг позовної давності за заявленими ОСОБА_1 вимогами починається з 11 серпня 2015 року та спливає 11 серпня 2018 року, тобто, до набрання чинності Законами України про внесення доповнень до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України щодо продовження строків позовної давності.

З огляду на викладене, відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

За такого, відповідно до п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за апеляційну скаргу у розмірі 1288 грн 32 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Окольшиною Іриною Михайлівною, задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1288 грн 32 коп. (одна тисяча двісті вісімдесят вісім гривень тридцять дві копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 19 листопада 2024 року