КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9409/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу:

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна, про визнання договорів недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна, про визнання договору про іпотечний кредит недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивувало тим, що 25 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 («позичальник 1»), ОСОБА_2 («позичальник 2») укладений договір про іпотечний кредит № 2.08062557, до якого в подальшому вносили зміни та доповнення.

Відповідно до умов договору про іпотечний кредит банк надав позичальникам кредит у сумі 150 000,00 дол. США, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у розмірі 10,5 % річних протягом 120 місяців.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 25 червня 2008 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 2.08062557.

Згідно з умовами іпотечного договору ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит не виконували, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 7 052 425,07 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3 434 855,75 грн, заборгованість за процентами - 820 744,45 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 19 квітня 2016 року до 18 квітня 2017 року у розмірі 2 796 824,87 грн.

ПАТ «Платинум Банк», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило суд у рахунок погашення заборгованості у сумі 7 052 425,07 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 червня 2008 року № 2.08062557, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2016 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з наказом від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу на рівні 8 574 176,00 грн.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними.

Позов обґрунтував тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час їхнього спільного проживання без реєстрації шлюбу за спільні кошти, отримані від ведення спільного господарства, придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 .

Під час придбання вказаної квартири він сплатив власні кошти в розмірі близько 290 000,00 грн.

ОСОБА_2 вказував, що відсутність під час укладення договору іпотеки між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», його згоди на передачу в іпотеку всієї квартири, а, відповідно, і відсутність повноважень в ОСОБА_1 на укладення такого договору та неузгодженість щодо предмета іпотеки, призвели до порушення його прав.

На підставі зазначеного ОСОБА_2 просив суд визнати частково недійсним кредитний договір № 2.08062557 (в частині пункту 5.1) та недійсним у цілому іпотечний договір від 25 червня 2008 року № 2.08062557.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «Платинум Банк» позов ОСОБА_2 .

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним.

Зустрічний позов мотивувала тим, що у червні 2008 року в неї та членів її сім`ї виникла необхідність отримати додаткові кредитні кошти для використання їх на власні потреби. Банк розглянув її заявку та запропонував укласти договір споживчого кредиту. Текст вказаного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано для ознайомлення в день підписання, а тому, на її думку, вона та ОСОБА_2 були позбавлені можливості ознайомитися у повному обсязі з договором, внести зміни до його умов та прийняти усвідомлене рішення, чи необхідно підписувати вказаний договір.

25 червня 2008 року ОСОБА_1 на вимогу банку, з метою забезпечення виконання кредитного договору, підписала іпотечний договір.

Проте, підписуючи основний договір про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, ОСОБА_1 була введена в оману банком щодо дійсного розміру непогашеного кредиту за договором № 3.07091605.

Крім того, умови договору про іпотечний кредит не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком нараховуються комісія за надання кредиту.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, додаток до нього, а саме графік повернення кредиту та сплати процентів від 25 червня 2008 року, додаткові договори до нього від 19 березня 2009 року з новою редакцією графіка повернення кредиту та сплати процентів, від 19 червня 2013 року з новою редакцією графіка повернення кредиту та від 21 березня 2014 року з новою редакцією графіка повернення кредиту, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк»;

- визнати недійсним договір іпотеки від 25 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «Платинум Банк» зустрічний позов ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов ПАТ «Платинум Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557 у сумі 7 052 425,07 грн, з яких: 3 126 133,94 грн - строкова заборгованість за кредитом; 24 618,30 грн - строкова заборгованість за процентами; 1 104 847,96 грн - прострочена заборгованість за кредитом, проценти; 2 796 824,87 грн - пеня, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 червня 2008 року № 2.08062557, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2016 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з наказом від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу на рівні 8 574 176,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Платинум Банк» судові витрати у сумі 6 729,00 грн, з яких: 3 654,00 грн - судовий збір; 3 075,00 грн - витрати на проведення експертизи.

Відмовлено третій особі ОСОБА_2 у задоволенні позову до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору недійсним.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним.

Виконання рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача за первісним позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором кредиту є обґрунтованою та відповідає приписам чинного законодавства України та умовам договорів. Банк свої зобов`язання за кредитним договором № 2.08062557 виконав у повному обсязі, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушили умови договору.

Суд встановив, що позивач надсилав боржнику іпотечні повідомлення за кредитним договором, в яких було зазначено про порушення позичальником зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів за умовами кредитного договору, викладено вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак вказані іпотечні повідомлення виконані не були.

Суд також вказав, що позовні вимоги за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є необґрунтованими. Суд встановив, що оспорюваний договір про іпотечний кредит містить як інформацію про суму кредиту, так і детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину, процентну ставку, інформацію стосовно забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном та всі істотні умови, передбачені законодавством України. ОСОБА_1 була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її та ОСОБА_2 підписами в договорі про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, у додаткових договорах від 19 березня 2009 року, 19 червня 2013 року, 21 березня 2014 року та підписом ОСОБА_1 в іпотечному договорі від 25 червня 2008 року № 2.08062557.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що кредитний договір № 2.08062557 від 25 червня 2008 року підписаний під тиском, будучи введеними в оману банком щодо суми непогашеного кредиту за договором № 3.07091605, яка підлягала рефінансуванню.

Істотні умови правочину не були належним чином узгоджені сторонами, не відповідали вимогам законодавства, що призвело до порушення її прав, як споживача фінансових послуг.

ОСОБА_1 вказувала що позивачем не доведено факт надання позичальникам кредитних коштів у повному обсязі.

Суд першої інстанції не встановив дійсного розміру реальної заборгованості за кредитним договором та всіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Вважала, що суд залишив без уваги її процесуальні заяви та незаконно відмовив у реалізації процесуальних прав на подання доказів.

У своїй апеляційній скарзі третя особа - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відсутня згода обох сторін, кредитора і позичальника, на передачу в іпотеку банку цілої квартири.

Неузгодженість предмету іпотеки, на думку ОСОБА_2 , має наслідком визнання частково недійсним кредитного договору № 2.08062557 (в частині пункту 5.1.) та недійсність в цілому, як похідного від даної умови іпотечного договору № 2.08062557 від 25 червня 2008 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року під час розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залучено до участі у справі товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») в якості правонаступника процесуальних прав та обов`язків ПАТ «Платинум Банк».

Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року - без змін.

У березні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником, заінтересовані особи: ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що оскільки відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, на підставі договору, укладеного 04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» є підстави замінити вибулого стягувача у справі № 761/13847/15-ц з ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження у даній справі задоволено.

Замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у цивільній справі № 761/13847/15-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним, а саме ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал».

Задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції, встановивши, що право вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 25 червня 2008 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал» за договором відступлення прав вимоги, укладеним 04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», і що видано виконавчий лист, застосував положення статей 512, 514 ЦК України, частин першої, п`ятої статті 442 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у справі № 761/13847/15-ц з ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал».

Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині вирішення позову ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року у частині вирішення позову ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», та в цій частині передаючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 365, 367 ЦПК України не встановив характер кредитного договору, а саме, чи є він договором банківського кредиту, чи договором про споживче кредитування, та у зв`язку з цим не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також апеляційний суд не навів жодного арифметичного обґрунтування визначених до стягнення сум, а також, вважаючи доведеними обставини направлення банком досудової вимоги, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо неможливості нарахування процентів та неустойки поза межами строку кредитування.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, в якій просила її скасувати з мотивів неправильного застосування районним судом норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну вибулого стягувача у справі № 761/13847/15-ц відмовити.

В обґрунтування доводів цієї апеляційної скарги зазначила, що матеріали справи не містять належних документів, що підтверджують перехід прав вимоги за кредитним договором.

ТОВ «Вердикт Капітал» додало копію договору про відступлення права вимоги, копію платіжного доручення на суму 22 976 795,31 грн, копію протоколу електронного аукціону, а також власні правовстановлюючі документи. Жодних інших документів надано не було.

Відповідно до пункту 2 наданого договору новий кредитор в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.

Таким чином чітко встановлено, що ТОВ «Вердикт Капітал» отримує право вимоги не в момент підписання цього договору, а після оплати коштів за ним.

Однак, жодних доказів здійснення такої оплати ТОВ «Вердикт Капітал» не надано, тому відсутні підстави вважати, що право вимоги за зазначеним договором перейшло до заявника.

ОСОБА_1 посилалася також на те, що прохальна частина заяви ТОВ «Вердикт Капітал» містить вимогу заміни сторону правонаступником, однак не містить вимоги заміни сторони внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, вважала, що заява ТОВ «Вердикт Капітал» не підлягає задоволенню, оскільки воно не є правонаступником ПАТ «Платинум Банк».

Також зазначала, що заміна сторони виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» можлива лише на стадії здійснення виконавчого провадження і дія норм зазначеного закону розповсюджується виключно на правовідносини, які виникають з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Однак, заявник здійснює посилання на норми Закону України «Про виконавче провадження» та просить замінити сторону виконавчого провадження до його відкриття, що не передбачено чинним законодавством України.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на виконання вказівок Верховного Суду, надав оцінку зібраним доказам установив наявність заборгованості ОСОБА_1 перед позичальником станом на 18 квітня 2017 року та те, що боржнику було надіслано іпотечні повідомлення за кредитним договором, які виконані не були, вважав вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту обґрунтованими, та такими, що відповідають приписам чинного законодавства України.

При цьому суд апеляційної інстанції на виконання вказівок Верховного Суду встановив, що предметом договору про іпотечний кредит є рефінансування кредитного боргу за іншим іпотечним кредитом та на власні потреби, що загалом становить 150 000,00 дол. США, тобто довгострокове іпотечне кредитування. Суд вважав, що до правовідносин, що склалися у цій справі, не можна застосувати приписи Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цим Законом регулюються відносини за споживчими кредитами, однак ОСОБА_1 отримало іпотечний кредит. Поняття «споживчий кредит» та «іпотечний кредит» різні за своїм змістом і суттю. Отримані в кредит кошти позичальник мав використати на будівництво котеджу, строк кредитування 120 місяців.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги за іпотечним кредитним договором та договорами забезпечення до нього, відбулася заміна кредитора його правонаступником.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року про заміну сторони у виконавчому провадженні скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, якою було залишено без змін рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2019 року, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги частини першої статті 417 ЦПК України, порушив вимоги статей 263, 264, 367 ЦПК України, дійшов передчасного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок заборгованості у розмірі 7 052 425,07 грн, яка утворилася станом на 18 квітня 2017 року. Суд апеляційної інстанції фактично однобічно дослідив докази у справі, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення

Так, Верховний Суд констатував, що на момент розгляду справи у суді касаційної інстанції не з`ясованими залишаються питання про те:

- чи виконав банк вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, звернувшись до суду з цим позовом у травні 2015 року;

- чи настав строк повернення всієї суми за договором про іпотечний кредит, якщо настав, то який розмір суми заборгованості за кредитом, у рахунок якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, якою було залишено без змін ухвалу суду першої інстанції від 18 червня 2021 року про заміну сторони виконавчого провадження, Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції замінив стягувача, який вибув, на його правонаступника у виконавчому провадженні, а не у справі, як просило товариство у заяві, поданій 11 березня 2021 року до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відбулося матеріальне правонаступництво, внаслідок чого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за кредитним та іпотечним договорами в силу вимог статті 512, 514 ЦК України, а рішення суду набрало законної сили та видано виконавчий лист, неправильно застосував положення статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», вийшов за межі вимог статті 13 ЦПК України - замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у цивільній справі № 761/13847/15-ц, при цьому не перевірив, чи пред`являвся виконавчий лист до примусового виконання, чи відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/13847/15-ц.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином, причини неявки до суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року постанова Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року про залишення без задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року була скасована лише в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», і в цій частині справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, судом апеляційної інстанції переглядається правильність висновків суду першої інстанції лише в частині задоволення первісних позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, апеляційна скарга ОСОБА_2 містила тільки доводи щодо його позову як третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання договорів недійсними, вона не була задоволена і постанова суду апеляційної інстанції від 08 лютого 2021 року була залишена без змін, отже доводи цієї апеляційної скарги не є предметом даного розгляду.

Постанова Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . Верховним Судом скасована не була, отже доводи апеляційної скарги останньої в частині неправомірності висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання договору про іпотечний кредит недійсним також колегію суддів не перевіряються.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення і ухвали суду першої інстанції з врахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до правління ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» із заявою про надання згоди на передачу предмету іпотеки у наступну іпотеку з метою отримання у ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» кредиту у розмірі 150 000,00 дол. США під 11 % річних строком на 10 років (клопотання про рефінансування).

25 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» (кредитор), та ОСОБА_1 («позичальник 1»), ОСОБА_2 («позичальник 2») укладено договір про іпотечний кредит № 2.08062557.

Відповідно до умов вказаного договору, до якого в подальшому вносили зміни та доповнення, банк надав позичальникам кредит для рефінансування кредитного боргу, а саме: погашення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 3.07091605, укладеного між позичальником та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» у сумі 71 769,75 доларів США та на власні потреби позичальника у сумі 78 230,25 доларів США, а всього - 150 000,00 доларів США на строк користування 120 місяців, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у розмірі 10,5 % річних, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках.

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит 25 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 2.08062557, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ.

Відповідно до підпункту 2.5.3 іпотечного договору достроково звернути стягнення на предмет іпотеки можливо в порядку та умовах, визначених цим договором, у випадку дострокового розірвання кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним та інших платежів, що передбачені цим та кредитним договором, а також у інших випадках, передбачених цим та кредитним договором.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань, передбачених підпунктами 2.1.2, 2.1.3, 2.1.6 цього договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та/або стягнути з іпотекодавця штраф у розмірі 5 % від суми невиконання зобов`язання іпотекодавцем за кредитним договором згідно з пунктом 1.3 цього договору.

Встановлено, що ПАТ «Платинум Банк» надіслало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іпотечні повідомлення за кредитним договором, в яких було зазначено про порушення позичальником зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів за умовами кредитного договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак вказані іпотечні повідомлення виконані не були.

Із матеріалів справи випливає, що вказані вимоги банку були датовані 18 березня 2015 року, в цей же день були направлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і отримані ними 24 березня 2015 року.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 25 січня 2017 року № 851/16-42 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом та в цінах на час проведення оцінки 23 січня 2017 року, складає 8 574 176,00 грн.

Згідно з розрахунком, наданим до суду банком із заявою про збільшення позовних вимог, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Платинум Банк» станом на 18 квітня 2017 року складала 7 052 425,07 грн, з яких: 3 434 855,75 грн - заборгованість за кредитом, 820 744,75 грн - заборгованість за процентами, 2 796 824,87 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 19 квітня 2016 року до 18 квітня 2017 року.

На виконання оскаржуваного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року після його перегляду в апеляційному порядку та набрання ним законної сили представнику ТОВ «Вердикт Капітал» - Шулятьєвій А.В. 21 березня 2023 року було видано виконавчий лист.

04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір № 401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, у томі числі за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, укладеного між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також договорами забезпечення до нього.

Договір, за яким відбулось відступлення прав вимоги, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Щодо суті спору

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

У своїй постанові від 21 лютого 2024 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у даній справі Верховний Суд виснував, що до спірних правовідносин застосовуються приписи Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

Пунктом 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

При цьому згідно з умовами договору про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року кредит надавався ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позичальникам) на такі цілі: рефінансування кредитного боргу у ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та на власні потреби (пункт 1.1. договору).

Рефінансування - це погашення кредиту за іпотекою в одному банку за рахунок нового кредиту, оформленого, зокрема, в іншому банку. При цьому сума кредиту не змінюється, але умови його повернення стають прийнятними для позичальника.

Відповідно до пунктів 10, 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

При цьому споживчий кредит може використовуватися як рефінансування, тобто погашення іншого кредиту, що передбачено у пункті 1.1. договору про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року, укладеного між сторонами.

Отже, наданий позичальникам кредит за договором від 25 червня 2008 року є споживчим.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 344/7014/21 (провадження № 61-8493св22).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Таким чином, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).

Згідно з пунктом 2.5.2 іпотечного договору від 25 червня 2008 року іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, що передбачені кредитним та цим договором, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 2.5.3 іпотечного договору від 25 червня 2008 року іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки, в порядку та на умовах, визначних цим договором, у випадку дострокового розірвання кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним та інших платежів, що передбачені цим та кредитним договором.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя.

Як вбачається із матеріалів справи, 18 березня 2015 року ПАТ «Платинум Банк»надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу, в якій зазначило, що станом на цю дату нею допущено прострочення виконання зобов`язання (прострочена заборгованість) по кредитному договору в розмірі 2 905,43 доларів США, з яких 1 335,03 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом та 1 570,40 доларів США сума прострочених відсотків за користування кредитом. Крім того, за несвоєчасне повернення відсотків та кредиту їй нарахована пеня відповідно до пункту 7.1. кредитного договору за період з 22 серпня 2014 року по 18 березня 2015 року, яка складає 43 762,89 грн.

Банк вимагав в позичальника (іпотекодавця) протягом тридцяти днів з моменту отримання даної вимоги сплатити йому загальну суму заборгованості по кредиту та відсоткам, всі штрафні санкції, нараховані за порушення кредитних зобов`язань, а саме 130 714,34 доларів США та 43 762,89 грн.

Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 24 березня 2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів вважає, що позивачем при направленні ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту були порушені вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої боржник мала право повернути кредит протягом 60 днів з дня отримання відповідної вимоги.

Внаслідок того, що ОСОБА_1 отримала вимогу 24 березня 2015 року, строк дострокового повернення кредиту закінчувався 25 травня 2015 року.

Разом із тим, ПАТ «Платинум Банк»пред`явило в суді цей позов 18 травня 2015 року, тобто не дочекавшись закінчення строку на повернення кредиту, а тому у нього не виникло права на дострокове стягнення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки на ці обставини уваги не звернув та не врахував, що строк повернення суми заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року не настав з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів» та умов іпотечного договору від 25 червня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо заяви з процесуальних питань, пов`язаної з виконанням судового рішення

Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

У постанові від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження № 12-69гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 727/9430/13-ц (провадження № 61-10801св21) щодо порядку здійснення заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, згідно з яким за відсутності відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є можливою.

Підставою для заміни сторони виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України), тобто процесуального правонаступництва в межах виконавчого провадження як юридичного процесу, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав чи обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає у поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Відповідно до висловлених раніше правових висновків Великої Палати Верховного Суду (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, провадження № 12-48гс20, пункти 73-75) оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Але заміна учасника справи не обов`язково означає заміну сторони відкритого виконавчого провадження.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження.

Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України, з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку норми статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом із нормами статті 55 ЦПК України.

Такий висновок про застосування статті 442 ЦПК України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) та у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 502/583/16-ц (провадження № 61-7516св22), від 12 квітня 2023 року у справі № 2-3167/10 (провадження № 61-13086св22), від 29 травня 2023 року у справі № 2-184/11 (провадження № 61-211св23).

У справі що переглядається, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним, шляхом заміни стягувача його правонаступником, мотивуючи її тим, що ПАТ «Платинум Банк» відступило йому право вимоги за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року та договором іпотеки зі змінами, що є підставою для процесуального правонаступництва на підставі статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи з цих норм права, зокрема пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10 (провадження № 61-12076св18).

З урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України (статті 55 ЦПК України).

У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено в частині п`ятій статті 334 ГПК України (статті 442 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, районний суд замінив стягувача, який вибув, на його правонаступника у виконавчому провадженні, а не у справі, як просило товариство у заяві, поданій 11 березня 2021 року до суду першої інстанції.

Встановивши, що відбулося матеріальне правонаступництво, внаслідок чого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за кредитним та іпотечним договорами в силу вимог статті 512, 514 ЦК України, а рішення суду набрало законної сили та видано виконавчий лист, суд неправильно застосував положення статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», вийшов за межі вимог статті 13 ЦПК України, а саме замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у цивільній справі № 761/13847/15-ц, при цьому не перевірив, чи пред`являвся виконавчий лист до примусового виконання, чи відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/13847/15-ц.

Крім того, суд не врахував ту обставину, що на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року під час первинного розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» уже було залучено до участі у справі в якості правонаступника процесуальних прав та обов`язків ПАТ «Платинум Банк».

Після набрання рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року законної сили виконавчий лист № 761/13847/15-ц видавався саме представнику ТОВ «Вердикт Капітал» як стороні позивача у справі, а не представнику вибулого позивача - ПАТ «Платинум Банк».

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково бере на себе права чи обов`язки попередника.

Колегія суддів враховує, що заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі до відкриття виконавчого провадження, однак в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал» набуло процесуального статусу позивача у справі ще до набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та видачі виконавчого листа на його примусове виконання, тому з моменту видачі такого виконавчого документа останнє уже набуло статусу стягувача на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні.

Слід також й врахувати те, що підстави для задоволення позову ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, а відтак рішення суду, ухвалене за результатом судового розгляду цього позову, примусовому виконанню не підлягатиме (виконавчий лист не видається).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у цивільній справі № 761/13847/15-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме ПАТ «Платинум Банк» найого правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» внаслідок укладення між ними договору відступлення прав вимоги без наявності відомостей про відкрите виконавче провадження та залучення апеляційним судом ТОВ «Вердикт Капітал» до участі у справі як правонаступника ПАТ «Платинум Банк» до набрання рішенням законної сили і видачі виконавчого документа.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року в частині вирішених позовних вимог ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року про задоволення заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником не відповідають матеріалам справи, ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні пред`явлених вимог.

Щодо судових витрат по сплаті судового збору

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Виходячи з наведеного, із ТОВ «Вердикт Капітал» пропорційно до розміру незадоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у даній справі, а саме: 7 308,00 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року; 7 308,00 грн - за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року; 454,00 грн - за подання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року; 536,80 грн - за подання касаційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Водночас ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були звільнені судами від сплати судового збору за подання апеляційних скарг на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, тому відповідно до вимог частини шостої статі 141 ЦПК України з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України необхідно стягнути судовий збір за перегляд цього судового рішення в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 962,00 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року в частині вирішених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 7 308,00 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року та 7 308,00 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 10 962,00 грн судового збору за перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у суді апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 454,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року та 536,80 грн сплаченого судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній