КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою Кухаренко Ольгою Володимирівною , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору та поділ майна подружжя, який мотивував тим, що з 01 листопада 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Так, 23 листопада 2018 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб було розірвано.

Від шлюбу у сторін є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_4 , 2011 року народження, та ОСОБА_5 , 2014 року народження.

Позивач вказував, що з 2011 року по 2018 рік відповідачка ОСОБА_1 ніде не працювала та перебувала у відпустці по догляду за дітьми.

ОСОБА_3 зазначав, що під час спільного проживання ним отримано за місцем роботи ордер на право проживання в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка в подальшому була приватизована на ОСОБА_1 та доньку ОСОБА_4 .

В подальшому, 26 червня 2020 року відповідачка подарувала свою частку квартири АДРЕСА_1 сину ОСОБА_5 , 2014 року народження.

Вказував, що крім того, сторонами було набуто:

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 58,2 м2, жилою - 25,3 м2 , яка була зареєстрована на ім`я відповідачки ОСОБА_1 ;

- автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 ;

- меблі: кухня «КОLSS» (із сучасною гарнітурою «BLUM»), дитяче двоповерхове ліжко, два розкладні дивани з екошкіри та один розкладний диван «BLEST», ліжко спальне «ВЕКО», стіл розкладний «Гірне 04» (Тіволі), 4 стільці «Алла» (Тіволі) (приблизною вартістю 9 200 доларів США);

- побутову техніку: телевізори «SUMSUNG» 50" та 43", холодильник багатодверний «SНАRP», пральна машина «ВОSCH», кондиціонер «ТОSHIBA», пилосос «PHILIPS», зволожувач «VENTA», прасувальна дошка «LIEFHEIT», праска «GORENJE», туристична праска «SCARLETT», фотоапарат «SONY», відеокамера «SONY», вбудована посудомийна машина «ВОSCH», духова шафа «ВОSCH», варочна панель «ВОSH», витяжка «ВОSCN» (60см), мікрохвильова піч «SAMSUNG», дві мультиварки «PANASONIC» « (приблизною вартістю 8 155 доларів США).

Також посилався на те, що за час спільного проживання у шлюбі, ними було зроблено ремонт у квартирі АДРЕСА_1 (на площі 112,6 м2: вирівнювання стін, підлоги, проведення електропроводки, розведення водопостачання, встановлення вхідних та міжкімнатних дверей, укладення плитки в коридорі та санвузлах, закупівля та поклейка шпалер та інші види робіт), а також придбано: натяжні стелі 100 кв.м., натяжний паркет 100 кв.м., штори у три кімнати, італійські люстри, 2 шафи купе, 1 гардеробна, 5 килимів, сантехніка у дві ванні кімнати «GROHE», «НANSGROHE», «КLUDI», бойлер «FAGOR» 100 л, душова кабіна «RAVAK», кутова ванна «RAVAK», набори посуду «VINZER» та набір столових приборів «VINZER» (приблизною вартістю 32 170 доларів США).

Згодом, 14 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ майна подружжя, за умовами якого вони дійшли згоди добровільно розділити майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , яке придбане ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, правовий режим якого не змінено, та яке, відповідно до законного режиму, перебуває у спільній сумісній власності.

За таким договором, в особисту приватну власність відповідача перейшли: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а в особисту приватну власність позивача переходять предмети домашнього «обіходу», не визначені окремо у договорі.

Крім того, пунктом 3.4. договору визначено, що сторони домовились, що квартира АДРЕСА_2 , яка переходить в особисту приватну власність відповідачки, переходить без будь-яких змін, як то змін її якісних характеристик, технічного стану та разом із всією обстановкою (ремонтом, меблями тощо), побутовою технікою, що є на момент підписання договору у зазначеній квартирі.

Після укладення договору, ним умови договору було виконано у повному обсязі, квартира та автомобіль перейшли у власність відповідачки, але умови договору стосовно переходу права власності до нього щодо предметів домашнього «обіходу» не виконано до сих пір, оскільки відповідачка не «йде на зустріч» не тільки у питанні передачі такого майна (предметів), але й у визначенні його предметного та кількісного складу.

Позивач вважає, що саме зазначення терміну «предмети домашнього обіходу», без відповідного тлумачення та визначення його за родовими ознаками, поставило його у завідомо нерівні та несправедливі умови, як сторону договору, оскільки розраховуючи при укладенні договору на отримання предметів домашньої обстановки та вжитку, тобто тих, що призначені для задоволення звичайних, повсякденних потреб громадян, тобто, таких предметів зазначеного призначення, використання яких у даний час є характерним не лише для високозабезпечених людей (це можуть бути килими, холодильники, телевізори, меблеві гарнітури, аудіо-фотоапаратура, комп`ютерна техніка, освітлювальне обладнання, сервізи, посуд, постільна білизна, штори тощо), взагалі нічого не отримав.

Вказував, що після укладення такого договору та, в подальшому, розірвання шлюбу з відповідачкою, він уклав інший шлюб, а отже, цілком природно він мав розраховувати на отримання деякого майна для налагодження та побудови нового сімейного життя, але не отримав очікуваного як при укладенні договору, так і до моменту звернення до суду.

З огляду на викладене, позивач просив розірвати договір про поділ майна подружжя, та поділити його в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14 вересня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Заблоцькою Л.Б., зареєстрований за № 1493.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на наступне майно:

- частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,2 кв.м, жилою 25,3 кв.м;

- частину автомобіля марки HYUNDAI модель TUCSON, 2017 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне майно:

- частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,2 кв.м, жилою 25,3 кв.м;

- частину автомобіля марки HYUNDAI модель TUCSON, 2017 р. випуску, номер шасі НОМЕР_3 , червоного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 8172 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Кухаренко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що ані в усному порядку, ані в письмовому порядку, позивач жодного разу не звертався до неї із пропозиціями чи запереченнями щодо невиконання або неналежного виконання оскаржуваного договору. А доказів протилежного матеріали справи не містять.

Наголошує, що позивач має вільний доступ до квартири, яка є місцем проживання та реєстрації відповідачки та їх малолітніх дітей, саме він укладав договір оренди квартири від 01 вересня 2022 року, тобто після звернення до суду, саме він виступає у такому договорі орендодавцем. Натомість доказів обмеження або факту перешкоджання йому в доступі до такої квартири не надано.

Апелянт вважає, що позивач неодноразово мав можливість та отримував без погодження з нею речі «домашнього обіходу» й такий перелік отриманих ним речей не звітувався перед нею. Вказує, що серед речей були: дитяче ліжко, дитячі речі, коляски, кроватки, манеж, постільна білизна тощо.

Разом з тим, у випадку наявності зауважень чи пропозицій щодо неповноти виконання умов договору про поділ майна, позивач не був позбавлений можливості звернутися із відповідною ініціативою задля врегулювання спірних питань. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме відсутні докази направлення та отримання відповідачем від нього звернення про внесення змін до договору та/або про розірвання договору, у зв`язку із невиконанням умов договору зі сторони відповідачки, а також її відмови від укладання додатку до договору, а відтак, відповідна позовна вимога про розірвання договору про поділ майна подружжя є передчасною.

Наголошує, що у оскаржуваному договорі не встановлено строків його виконання, відтак, позивач міг направити їй письмову вимогу із встановленням строків виконання умов договору і після спливу запропонованого ним строку звернутись до суду із позовом, у випадку невиконання вимоги.

Представник ОСОБА_1 - Кухаренко О.В. також зазначає, що відповідачка ніколи не заперечувала щодо погодження кількісного та предметного складу речей «домашнього обіходу».

Вказуючи що, позовні вимоги про поділ майна подружжя є похідними від позовних вимог про розірвання договору про поділ майна подружжя, що не підлягають задоволенню, представник ОСОБА_1 - Кухаренко О.В. просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

09 січня 2024року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , у якому останній просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Так, позивач вказує, що зверненню із позовом до суду передувало звернення до апелянтки із листами щодо виконання умов договору від 20 вересня 2020 року та від 01 грудня 2020 року, проте такі листи нею не отримано та повернуто адресанту. Судом було відмовлено у долученні вказаних доказів через пропуск строку на їх подачу.

Вказує, що під час допиту відповідачки як свідка в судовому засіданні, нею підтверджено, що доступу до обох квартир у позивача не було, й вона самовільно змінила код сигналізації в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що договору оренди він не підписував, а апелянтка з дітьми виїхала за межі України та передала ключі від обох квартир своєму батьку та його співмешканці, які в свою чергу передали ключі від одної з квартир дітям останньої та з якими нібито укладено договір оренди квартири, що є власністю малолітніх дітей сторін та не є предметом спору. Звертає увагу, що він отримав два примірники договору оренди, проте не підписував їх, а тому такий договір не був укладеним.

У відзиві також вказує, що отримання ним будь-яких речей «домашнього обіходу» не підтверджено жодним доказом, частину речей відповідачка самостійно передала своїм знайомим та намагається видати «дитячі речі» за речі «домашнього обіходу».

При апеляційному розгляді справи, апелянт у справі ОСОБА_1 та її представник адвокат Кухаренко О.В. підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 із підстав та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Не погоджуючись із висновками рішення суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 та її представник зазначили, що договір, який позивач просить розірвати укладався за спільною згодою колишнього подружжя. Вказаний договір фактично виконувався до звернення позивача у вказаній справі до суду із даним позов. Сам позивач маючи ключі від квартири, в якій зберігалися спільні речі сторін, забирав на свій розсуд речі «домашнього обіходу» і будь яких претензій до неї не висказував, вимог щодо передачі нею речей домашнього обіходу не надсилав, тому висновок суду щодо наявності підстав для розірвання договору є необґрунтованим.

Крім того представник відповідачки звертає увагу суду апеляційної інстанції, що висновки суду першої інстанції щодо вартості зазначених позивачем предметів «домашнього обіходу» та їх перелік, який визначений у рішенні суду, а також у позовній заяві ґрунтується на припущенням та не відповідними та допустимими доказами. Також зазначають, що позивач не звертався до відповідачки із пропозиціями внести зміни/доповнення до вище вказаного договору в частині конкретизації речей «домашнього обіходу» для його конкретизації в частині виконання його щодо ОСОБА_3 , і відповідачка таких заперечень не висловлювала.

З врахування вказаного, апелянт та її представник просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач у справі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому заперечуючи проти доводів викладених в апеляційній скарзі, зазначали, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, а також враховуючи, що відповідачка у справі як сторона договору не виконала взяті на себе зобов`язання в частині надання позивачу доступу до квартири в якій зберігалися речі «домашнього обіходу» фактично позбавила ОСОБА_3 можливості отримати те, на що він розраховував при укладенні оспорюваного договору, а тому вважають висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явилися на розгляд вказаної справи, представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 01 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 2064. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_1 .

23 листопада 2018 року рішенням Голосіївського районного суду м.Києва вказаний шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей - ОСОБА_4 , 2011 р. народження, та ОСОБА_5 , 2014 р. народження.

Судом також встановлено, що за час шлюбу сторонами у спільну сумісну власність було придбано: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 58,2 м2, жилою - 25,3 м2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. 17 червня 2014 року, яка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 13, 14 т.1); автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу № ЕАД00000626 від 10 серпня 2017 року та зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 16-21).

Також суд визнав встановленими і обставини набуття у спільну сумісну власність подружжя побутових речей: кухні «КОLSS» (із сучасною гарнітурою «BLUM»), дитяче двоповерхове ліжко, два розкладні дивани з екошкіри та один розкладний диван «BLEST», ліжко спальне «ВЕКО», стіл розкладний «Гірне 04» (Тіволі), 4 стільці «Алла» (Тіволі); телевізори «SUMSUNG» 50" та 43", холодильник багатодверний «SНАRP», пральна машина «ВОSCH», кондиціонер «ТОSHIBA», пилосос «PHILIPS», зволожувач «VENTA», прасувальна дошка «LIEFHEIT», праска «GORENJE», туристична праска «SCARLETT», фотоапарат «SONY», відеокамера «SONY», вбудована посудомийна машина «ВОSCH», духова шафа «ВОSCH», варочна панель «ВОSH», витяжка «ВОSCN» (60см), мікрохвильова піч «SAMSUNG», дві мультиварки «PANASONIC» .

Крім того, суд зазначив, що за час спільного проживання сторін у шлюбі, було зроблено ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , що на момент розгляду справи належить на праві власності дітям сторін, а також придбано: штори, італійські люстри, 2 шафи купе, 1 гардеробна, килими (5 шт.), сантехніка у дві ванні кімнати «GROHE», «НANSGROHE», «КLUDI», бойлер «FAGOR» 100 л, душова кабіна «RAVAK», кутова ванна «RAVAK», набори посуду «VINZER» та набір столових приборів «VINZER» (приблизною вартістю 32 170 доларів США).

Пославшись на те, що вказані обставини не заперечувались сторонами, а отже вони не підлягають доказуванню.

Також суд зазначив, що при укладенні 14 вересня 2018 року договору про поділ майна подружжя сторонами було досягнуто згоди добровільно розділити зазначене у п.п. 1, 2 майно, придбане ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, правовий режим якого не змінено, та яке, відповідно до законного режиму, перебуває у спільній сумісній власності. Зокрема, за договором, укладеним між сторонами, в особисту приватну власність відповідача (п.3.2.) перейшло наступне майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (п. 3.2.1.) та автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (п.3.2.2.), а в особисту приватну власність позивача переходять предмети домашнього обіходу, не визначені окремо у договорі (п.3.3.).

Крім того, пунктом 3.4. договору визначено, що сторони домовились, що нерухоме майно, визначене в договорі (квартира АДРЕСА_2 ), яке переходить в особисту приватну власність відповідача, переходить без будь-яких змін, як то змін його якісних характеристик, технічного стану та разом із всією обстановкою (ремонтом, меблями тощо), побутовою технікою, що є на момент підписання Договору у зазначеній квартирі.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач отримала у власність передане їй за договором про поділ майна подружжя майно, визначене в п. 2.1 договору, а саме кв. АДРЕСА_2 та транспортний засіб HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, натомість позивачу не перейшли предмети домашнього обіходу, хоча і не визначені в договорі, однак які були придбані сторонами за час перебування у шлюбі.

Зазначені обставини в їх сукупності, на думку суду першої інстанції, є підставою для розірвання договору про поділ майна подружжя та поділ такого майна в судовому порядку.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2018 року між позивачем у справі ОСОБА_3 та відповідачкою у справі ОСОБА_1 , як колишнім подружжям укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ майна подружжя, за умовами якого вони дійшли згоди добровільно розділити однокімнатну квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , придбане ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, правовий режим якого не змінено, та яке, відповідно до законного режиму, перебуває у спільній сумісній власності.

За погодженими сторонами у справі умовами вказаного договором, в особисту приватну власність відповідача ОСОБА_1 перейшли: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки HYUNDAI модель ТUCSON, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а в особисту приватну власність позивача переходять предмети домашнього «обіходу», не визначені окремо у договорі.

Крім того, пунктом 3.4. договору визначено, що сторони домовились, що квартира АДРЕСА_2 , яка переходить в особисту приватну власність відповідачки, переходить без будь-яких змін, як то змін її якісних характеристик, технічного стану та разом із всією обстановкою (ремонтом, меблями тощо), побутовою технікою, що є на момент підписання договору у зазначеній квартирі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як вбачається із матеріалів справи та заявлених позовних вимог ОСОБА_3 підставами для розірвання укладеного договору він зазначив не виконання відповідачкою умов договору в частині передачі його речей «домашнього обіходу», переляк яких самим договором не визначений.

Суд першої інстанції задовольняючи вказані позовні вимоги визнав доведеним факт не виконання відповідачкою умов вказаного договору в частині передачі позивачу речей «домашнього обіходу», при цьому пославшись на перелік майна, яке зазначено позивачем у позовній заяві: кухня «КОLSS» (із сучасною гарнітурою «BLUM»), дитяче двоповерхове ліжко, два розкладні дивани з екошкіри та один розкладний диван «BLEST», ліжко спальне «ВЕКО», стіл розкладний «Гірне 04» (Тіволі), 4 стільці «Алла» (Тіволі); телевізори «SUMSUNG» 50" та 43", холодильник багатодверний «SНАRP», пральна машина «ВОSCH», кондиціонер «ТОSHIBA», пилосос «PHILIPS», зволожувач «VENTA», прасувальна дошка «LIEFHEIT», праска «GORENJE», туристична праска «SCARLETT», фотоапарат «SONY», відеокамера «SONY», вбудована посудомийна машина «ВОSCH», духова шафа «ВОSCH», варочна панель «ВОSH», витяжка «ВОSCN» (60см), мікрохвильова піч «SAMSUNG», дві мультиварки «PANASONIC» і яке за висновками суду повинно було бути передане позивачу у справі.

Однак визнати такі висновки суду обґрунтованими не можна.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд першої інстанції даючи оцінку позовним вимогам ОСОБА_3 фактично ухилився від перевірки доводів щодо предмету заявленого позову в частині, що стосується не виконання відповідачкою умов договору щодо передачі позивачу речей «домашнього обіходу», без відповідних та належних доказів визначив перелік майна, на яке міг претендувати позивач, хоч воно і не визначено в договорі, належним чином не з`ясував та не вказав які дії відповідачки перешкоджали позивачу після укладення вказаного договору реалізувати свої права на отримання зазначених сторонами у договорі речей «домашнього обіходу».

Колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_3 про розірвання договору безпідставними і такими, що не направлені на виконання умов укладеного сторонами договору, оскільки за їх результатом позивач не вимагає передачі у його власність майна, на яке він претендував та яке він бажав отримати за результати спільної згоди щодо поділу майна, а фактично ставить питання про новий поділ квартири та автомобіля, яка за згодою сторін перейшла у власність відповідачки, та яка на виконання умов договору була зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_1 та використовується нею у відповідності до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України на її розсуд.

При апеляційному розгляді справи відповідачка ОСОБА_1 зазначила, що позивач у справі, маючи вільний доступ до квартири АДРЕСА_1 на свій розсуд забирав речі «домашнього обіходу» на протязі тривалого часу і вона йому ніяких перешкод у цьому не чинила, що свідчить на її думку про виконання вказаних умов договору сторонами.

При цьому колегія суддів враховує, що позивач не звертався до відповідачки із пропозиціями про внесення змін до договору щодо визначення конкретного переліку майна, який визначений у договорі як речі «домашнього обіходу», не направляв їй претензій щодо передачі конкретних речей «домашнього обіходу», які погоджені сторонами договору і відповідачка відмови з приводу цього не висловлювала, тому колегія суддів вважає, що підстав для розірвання укладеного сторонами договору немає.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині визначення переліку придбаного сторонами у вказаній справі майна: кухня «КОLSS» (із сучасною гарнітурою «BLUM»), дитяче двоповерхове ліжко, два розкладні дивани з екошкіри та один розкладний диван «BLEST», ліжко спальне «ВЕКО», стіл розкладний «Гірне 04» (Тіволі), 4 стільці «Алла» (Тіволі); побутової техніки: телевізори «SUMSUNG» 50" та 43", холодильник багатодверний «SНАRP», пральна машина «ВОSCH», кондиціонер «ТОSHIBA», пилосос «PHILIPS», зволожувач «VENTA», прасувальна дошка «LIEFHEIT», праска «GORENJE», туристична праска «SCARLETT», фотоапарат «SONY», відеокамера «SONY», вбудована посудомийна машина «ВОSCH», духова шафа «ВОSCH», варочна панель «ВОSH», витяжка «ВОSCN» (60см), мікрохвильова піч «SAMSUNG», дві мультиварки «PANASONIC» ; шторів, італійські люстри, 2 шафи купе, 1 гардеробна, килими (5 шт.), сантехніка у дві ванні кімнати «GROHE», «НANSGROHE», «КLUDI», бойлер «FAGOR» 100 л, душова кабіна «RAVAK», кутова ванна «RAVAK», набори посуду «VINZER» та набір столових приборів «VINZER» та відповідно і визначення їх вартості на рівні 32170 доларів США, оскільки сторонами у справі доказів на підтвердження вказаних обставин не подавалося та судом не досліджувалося, визначення вартості майна без відповідних квитанцій, висновків досліджень чи експертиз є припущенням, що суперечить ч.6 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка у справі подаючи до апеляційного суду апеляційну скаргу сплатила 16129 грн. судового збору, при тому що за рішення суду першої інстанції з неї стягнуто 8172 грн, судового збору з врахуванням сплаченого позивачем (6810 +908 +454) (а.с 33. 34, 41), тому відповідачка має право на компенсацію понесених судових витрат в розмірі 12258 грн (8172 х 150%) судового збору та відповідно до положень ст. 133,137 ЦПК України 5000 грн. витрат понесених по оплаті послуг правничої допомоги.

Факт понесення відповідачкою судових витрат на правничу допомогу підтверджується наданими доказами ( а.с. 82-87 т.1).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану Кухаренко Ольгою Володимирівною , задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати у розмірі 12258 грн, судового збору та 5000 грн, витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, а всього 17258 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв