Номер провадження: 22-ц/813/1125/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бондаря Олександра Вячеславовича, представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2022 року, постановленого під головуванням судді Сувертак І.В., повний текст рішення складений16 грудня 2022 року, у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , третя особа: Юридичний департамент Одеської міської ради (в особі управління державної реєстрації) про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , третя особа: Юридичний департамент Одеської міської ради (в особі управління державної реєстрації) витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради стало відомо, що у лютому 2020 року померли ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 , які проживали та значились квартиронаймачами квартири, що належить до житлового фонду комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією, наданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради листом від 22.07.2020 року, зареєстрованих осіб за цією адресою на теперішній час не значиться.

Листом від 07.07.2020 року комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» повідомило Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради про те, що згідно з базою комп`ютерних даних міськагенства квартира АДРЕСА_2 не приватизована.

Таким чином, квартира на час смерті квартиронаймачів не була приватизована та не перебувала у власності будь-якої фізичної або юридичної особи, а отже перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

В порушення вимог чинного законодавства без будь-яких законних підстав після смерті квартиронаймачів квартиру АДРЕСА_2 зайняла ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме маймо встановлено, що 29.05.2020 року державним реєстратором Великодолипської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Підставою державної реєстрації права власності на квартиру комунальної власності стало свідоцтво про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, видане УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради, довідка від 22.05.2020 року б/н, видана ТОВ «ТД «КУРУНД», та технічний паспорт від 22.05.2020 року № б/н, виготовлений ТОВ «ТД «КУРУНД».

Відповідно до листа КП «Міське агентство з приватизації житла» від 07.07.2020 року № 287/0109 та доданих до нього документів свідоцтво про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради ОСОБА_2 на 249/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_4 . Частка власності ОСОБА_2 в квартирі становить 32,1 кв.м та складається з житлової кімнати - приміщення 8, площею 24,1 кв.м.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 249/1000 часток квартири спільного заселення АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 30.03.2009 року (реєстраційний номер: 26887289).

29.05.2020 року державним реєстратором здійснено перенесення запису про право власності з Реєстру прав власності на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер: 26887289).

Того ж дня державний реєстратор здійснює нібито поділ 249/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_4 , використовуючи недостовірні документи, виготовлені ТОВ «ТД «КУРУНД», реєструє за ОСОБА_2 право власності на два новоутворених об`єкта: квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 30,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101) та квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 36,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101).

Однак, жодного поділу чи утворення нової квартири не відбулось, у дійсності відбулось незаконне захоплення іншої квартири, яка є комунальною власністю.

Таким чином, наведене свідчить про те, що службові особи ТОВ «ТД «КУРУНД», громадянка ОСОБА_2 , державний реєстратор ОСОБА_5 та інші невстановлені особи, використовуючи неналежні документи, на думку позивача, незаконно заволоділи квартирою АДРЕСА_2 .

У зв`язку із цим Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради 15.07.2020 року подано до Одеської місцевої прокуратури № 4 заяву про вчинення кримінальних порушень та внесення відомостей до ЄРДР за наведеними вище фактами стосовно службових осіб ТОВ «ТД «КУРУНД», громадянки ОСОБА_2 , державного реєстратора Турецького О.С. та інших невстановлених осіб за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366. ч. 4 ст. 358 і ч. 3 ст. 365-2 КК України, та вимогою розпочати розслідування та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101).

Таким чином, територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не розподіляла, правовстановлюючі документи іншим особам не видавались, а отже квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

24.06.2021 року на адресу Одеської міської ради надійшов лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.06.2021 року № 01-04/76вх, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 нібито за договором іпотеки від 16.01.2021 року.

Так, дійсно, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2021 року № 263763768 вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2021 року № 12 рішенням державного реєстратора від 16.01.2021 року № 56180556 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі, як вбачається з Реєстру, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики від 16.01.2021 року. Того ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 16.

З Реєстру вбачається, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.01.2021 року № 56182191, яким зареєстровано договір іпотеки в Реєстрі.

Зазначені правочини додатково підтверджують недобросовісність як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , а єдиною метою їх укладання є штучне ускладнення відновлення порушених прав та інтересів територіальної громади м. Одеси.

Позивач зазначав, що квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння територіальної громади м. Одеси не з її волі, а іншим незаконним шляхом. Тобто, первісна реєстрація права власності на неї відбулась з порушенням норм чинного законодавства (без документів, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Саме тому вказана квартира не могла бути предметом зазначених договорів.

Оскільки ОСОБА_2 не набула в установленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомого майна, то, відповідно, не мала права відчужувати, передавати спірний об`єкт будь-яким третім особам, в тому числі ОСОБА_1 , шляхом укладання договору купівлі продажу, а ОСОБА_1 у свою чергу не мав права укладати іпотечний договір та договір позики.

З урахуванням зазначеного вбачається, що останнім набувачем спірної квартири є ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, Одеська міська рада звернулась до суду за захистом своїх прав, як законний власник квартири АДРЕСА_2 з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2022року позов Одеської міської ради задоволений.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі - Одеської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Бондар О.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 є законним власником спірної квартири та відчужила її на користь ОСОБА_1 .

Також апелянт вважає, що позивачем не надано та матеріали справи не містять правовстановлюючих документів, інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно територіальною громадою міста в особі Одеської міської ради, що дозволяє визнати недоведеним порушення прав позивача у даних спірних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_6 , представник Одеської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та відсутність доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо втручання держави у мирне володіння майном.

Протоколом автоматизованого розподілу від 14 лютого 2023 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Воронцової Л.П. для розгляду справи (а.с. 216 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 21 березня 2023 року провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Бондаря О.В., представника ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 228 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року справа призначена до розгляду (а.с. 242 т. 2).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 13 червня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С., для подальшого розгляду, у зв`язку із достроковим закінчення відрядження судді Херсонського апеляційного суду Воронцової Л.П., згідно з рішенням Вищої ради правосуддя № 567/0/15-23 від 30 травня 2023 року (зі змінами, відповідно до рішення № 572/0/15-23 від 31 травня 2023 року) (а.с. 25 т. 3).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 24 липня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 28-29 т. 3).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 липня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою адвоката Бондаря О.В., представника ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 30 т. 3).

В судове засідання, призначене на 23 квітня 2024 року представник юридичного департаменту Одеської міської ради не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 59 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Тарановського Д.С., представника ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , представника Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у лютому 2020 року померли ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 , які проживали та значились квартиронаймачами квартири, що належить до житлового фонду комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

Згідно з інформацією, наданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 22.07.2020 року вбачається, що зареєстрованих осіб за цією адресою на теперішній час не значиться.

Листом від 07.07.2020 року КП «Міське агентство з приватизації житла» повідомило Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради про те, що згідно з базою комп`ютерних даних міськагенства, квартира АДРЕСА_2 не приватизована.

Таким чином, квартира на час смерті квартиронаймачів не була приватизована та не перебувала у власності будь-якої фізичної або юридичної особи, а отже перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

В порушення вимог чинного законодавства без будь-яких законних підстав після смерті квартиронаймачів квартиру АДРЕСА_2 зайняла ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме маймо встановлено, що 29.05.2020 року державним реєстратором Великодолипської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Підставою державної реєстрації права власності на квартиру комунальної власності стало свідоцтво про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, видане УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради, довідка від 22.05.2020 року б/н, видана ТОВ «ТД «КУРУНД», та технічний паспорт від 22.05.2020 року № б/н, виготовлений ТОВ «ТД «КУРУНД».

Відповідно до листа КП «Міське агентство з приватизації житла» від 07.07.2020 року № 287/0109 та доданих до нього документів свідоцтво про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради ОСОБА_2 на 249/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_4 . Частка власності ОСОБА_2 в квартирі становить 32,1 кв.м. та складається з житлової кімнати - приміщення 8, площею 24,1 кв.м.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 249/1000 часток квартири спільного заселення АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 30.03.2009 року (реєстраційний номер: 26887289).

29.05.2020 року державним реєстратором здійснено перенесення запису про право власності з Реєстру прав власності на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер: 26887289).

В той же день, державний реєстратор здійснює поділ 249/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_4 , використовуючи недостовірні документи, виготовлені ТОВ «ТД «КУРУНД», реєструє за ОСОБА_2 право власності на два новоутворених об`єкта: квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 30,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101) та квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 36,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101).

Однак, жодного поділу чи утворення нової квартири не відбулось.

Судом встановлено, що службові особи ТОВ «ТД «КУРУНД», ОСОБА_2 , державний реєстратор ОСОБА_5 та інші невстановлені особи, використовуючи неналежні документи, незаконно заволоділи квартирою АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради 15.07.2020 року подано до Одеської місцевої прокуратури № 4 заяву про вчинення кримінальних порушень та внесення відомостей до ЄРДР за наведеними вище фактами стосовно службових осіб ТОВ «ТД «КУРУНД», ОСОБА_2 , державного реєстратора Турецького О.С. та інших невстановлених осіб за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366. ч. 4 ст. 358 і ч. 3 ст. 365-2 КК України, та вимогою розпочати розслідування та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101).

Також судом встановлено, що територіальна громада м. Одеси спірну квартиру будь-яким особам не розподіляла, правовстановлюючі документи іншим особам не видавались, а отже квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) не з її волі, а іншим шляхом.

Задовольняючи позов Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доказаних заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві ради представляють інтереси територіальної громади. З метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів та відповідно до ст. 60 зазначеного Закону здійснюють повноваження власника майна територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до ст. 31 Закону Української PCP «Про власність», чинного на момент виникнення у Одеської міської ради права власності на спірний об`єкт, до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону УРСР «Про власність» суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Згідно з п. 5 постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року «Про введення в дію Закону УРСР «Про власність» Раді Міністрів України було доручено забезпечити за участю Кримської АРСР, а також виконавчих комітетів обласних рад народних депутатів розмежування майна між власністю Української PCP та власністю відповідно Кримської АРСР, міста Києва та інших областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» було затверджено перелік державного майна, яке передається у власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальну власність), а також встановлено перелік державного майна, яке залишається в загальнодержавній власності.

На підставі Постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради, та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування.

Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до акту приймання - передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлового-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло у комунальну власність м. Одеси майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис. будівель.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із вимогами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

Згідно з п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Відповідно до приписів ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі: державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Так, державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.05.2020 року № 52489145 та № 52489223, на підставі наступних документів: свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508; довідки від 22.05.2020 року № б/н; технічного паспорту від 22.05.2020 року № б/н.

Судом встановлено, що 14.11.2008 року управлінням житлово-паливного господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житло, а саме 249/1000 частини квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_3 .

Наявність вказаного свідоцтва підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» від 07.07.2020 року № 287/0109.

18.08.2020 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 08.08.2020 року № 4156-02/207 повідомило, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано.

Висновки суду про те, що свідоцтво про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508 може підтвердити виключно право на 249/1000 частини квартири АДРЕСА_5 та жодним чином не може підтвердити наявність правових підстав для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_6 та квартиру АДРЕСА_4 є вірними.

Щодо довідки від 22.05.2020 року № б/н судом зазначено наступне.

З вищевказаної довідки вбачається, що «при проведенні технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що власником 249/1000 частини зазначеного об`єкту є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, виданого управлінням житлово-паливного господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради.

Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна: видано ОСОБА_2 про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508, технічна характеристика 249/1000 частин: квартира АДРЕСА_7 .

За технічними показниками 249/1000 має окремий вхід і може бути виділена в натурі.

За результатами проведення технічної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів встановлено, що квартира АДРЕСА_5 була видокремлена та переобладнана у дві житлові квартири з наступними показниками:

- квартира АДРЕСА_5 загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 24,1 кв.м.;

- квартира АДРЕСА_6 загальною площею 36,3 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м».

Отже, із самої довідки вбачається, що суб`єкт господарювання під час її формування не врахував інформацію своєї довідки, у якій зазначив, що 249/1000 частини квартира АДРЕСА_4 становлять 30,4 кв.м.

Таким чином, друга частина довідки не відповідає зазначеним самим же суб`єктом господарювання обставинам та зробленим власноруч висновкам, оскільки квартира загальною площею 30,4 кв.м шляхом проведення технічної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів не могла збільшитись на 36,3 кв.м. та складати 66,7 кв.м., що є на 110 % більше ніж було передбачено свідоцтвом про право власності на житло від 14.11.2008 року № 12-36508.

Крім того, квартира АДРЕСА_5 , шляхом проведення її інвентаризації та поділу не може «перетворитись» в іншу квартиру АДРЕСА_6 по вказаній адресі. Тобто, із самої довідки очевидно, що відбулось захоплення комунальної квартири АДРЕСА_6 .

Відповідно до п. 2, 3.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру).

Отже, довідка про проведення технічної інвентаризації є лише підтвердженням проведення технічної інвентаризації, яка є підставою для складання технічного паспорту, який не є правовстановлюючим документом.

Отже, вказана довідка не є правовстановлюючим документом та не може бути підставою прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02.06.2020 року індексний номер рішення: 52489145 (реєстрація новоутвореної квартири АДРЕСА_5 ) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02.06.2020 року індексний номер рішення: 52489223 (реєстрація начебто новоутвореної квартири АДРЕСА_6 ).

Стосовно присвоєння новоутвореним об`єктам нерухомого майна адреси судом зазначено наступне.

Відповідно до п. 3.2. Положення надання та зміна адрес без їх попереднього резервування забороняється.

Довідка з Адресного реєстру міста Одеси це документ, який свідчить про внесення запису до Адресного реєстру. У Адресному реєстрі формуються наступні види довідок: про резервування адреси об`єкта нерухомого майна; про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна; про підтвердження адреси об`єкта нерухомого майна (п. 1.6. Положення).

Проте, як вбачається з вказаної довідки, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (довідка з Адресного реєстру міста Одеси чи/або розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради), заявниками не подавались. Крім того, у самій реєстраційній справі відсутні будь-які відомості, щодо присвоєння спірним об`єктам будь-якого адреса.

Таким чином, у сукупності вищезазначених норм та обставин вбачається, що поділ 249/1000 частини квартири АДРЕСА_5 , яка складає 30,4 кв.м. (відповідно до довідки) не міг утворити нову квартиру площею 36,3 кв.м. Тобто, відбувся не поділ квартири АДРЕСА_5 , оскільки її площа залишилась незмінною та зараз є квартирою АДРЕСА_5 , а саме квартири АДРЕСА_2 .

Стосовно технічного паспорта від 22.05.2020 року судом вірно зазначено наступне.

Технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту.

Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна та не може бути самостійною підставою для реєстрації права власності на об`єкт вперше.

Таким чином, ОСОБА_2 не подано всіх передбачених чинним законодавством документів, необхідних для законної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_2 .

Із вищезазначених фактів та обставин вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02.06.2020 року індексний номер рішення: 52489145 (реєстрація новоутвореної квартири АДРЕСА_5 ) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02.06.2020 року індексний номер рішення: 52489223 (реєстрація начебто новоутвореної квартири АДРЕСА_6 ), є незаконними, тобто, ОСОБА_2 заволоділа майном територіальної громади м. Одеси без відповідної правової підстави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє користується та розпоряджається належним йому майном.

За змістом ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2021 року № 12 рішенням державного реєстратора від 16.01.2021 року № 56180556 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 .

З реєстру вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики від 16.01.2021 року та в той же день ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 16.

З Реєстру вбачається, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.01.2021 року № 56182191, яким зареєстровано договір іпотеки в Реєстрі.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння територіальної громади м. Одеси не з її волі, а іншим незаконним шляхом, тобто, первісна реєстрація права власності на неї відбулась з порушенням норм чинного законодавства (без документів, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому вказана квартира не є предметом зазначених договорів.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 не набула в установленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомого майна, то, відповідно, не мала права відчужувати, передавати спірний об`єкт будь-яким третім особам, в тому числі ОСОБА_1 , шляхом укладання договору купівлі продажу, а ОСОБА_1 у свою чергу не мав права укладати іпотечний договір та договір позики.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі - Одеської міської ради спірну квартиру, оскільки ОСОБА_1 єостаннім набувачем спірної квартири.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Бондаря О.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 є законним власником спірної квартири та відчужила її на користь ОСОБА_1 , колегія суддів залишає без задоволення, оскількиОСОБА_2 , в порушення вимог чинного законодавства, зайняла квартиру АДРЕСА_2 без будь-яких законних підстав після смерті квартиронаймачів.

Доводи про те, що позивачем не надано та матеріали справи не містять правовстановлюючих документів, інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно територіальною громадою міста в особі Одеської міської ради, що дозволяє визнати недоведеним порушення прав позивача у даних спірних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав того, що весь житловий та нежитловий фонд перейшов у власність територіальної громади м. Одеси, в тому числі і квартира АДРЕСА_2 , яка на час смерті квартиронаймачів не була приватизована та не перебувала у власності будь-якої фізичної або юридичної особи, а тому знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, та Одеська міська рада є її законним власником.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бондаря Олександра Вячеславовича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 квітня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова