ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2510/24 Справа № 185/3675/22 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року в цивільній справі номер 185/3675/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі та відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що згідно з наказом №562 від 02.03.2022 року «Про внесення змін до штатного розпису» було скорочено у штатному розписі 1 одиницю директор з кадрів і безпеки директор з програм утилізації МБР SS-24 (КП 1232).

Згідно з наказом №1105 від 03.03.2022 року «Про скорочення чисельності по підприємству» було скорочено працівника, який займав цю посаду, а саме позивача.

28.04.2022 року видано наказ №2425 «Про надання відпусток з подальшим звільненням», згідно з яким позивача було звільнено у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважав накази №562 від 02.03.2022 року, №1105 від 03.03.2022 року та №2425 від 28.04.2022 року в частині звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (пункт 3 наказу) незаконними та такими, що порушують його трудові права.

Позивач вказував на те, що фактично на підприємстві не відбулося змін в організації виробництва і праці, у вищезазначених наказах не містяться посилання на об`єктивні обставини, які зумовлюють необхідність запровадження змін в організації виробництва і праці та скорочення посади.

Відповідачем було порушено порядок вивільнення працівників, передбачений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України в частині недодержання строків попередження про наступне вивільнення та на порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, відповідач не запропонував позивачу іншої роботи (всіх вакантних посад) на цьому ж підприємстві.

Також вважав, що діями відповідача - незаконним звільненням, позивачу було спричинено моральну шкоди, яка полягає у тому, що він був неправомірно звільнений із займаної посади та яку оцінює в 500000,00 грн.

Позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №562 від 02.03.2022 року «Про

внесення змін до штатного розпису»;

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №1105 від 03.03.2022 року «Про

скорочення чисельності по підприємству»;

- визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу відповідача №2425 від 28.04.2022 року «Про надання відпусток з подальшим звільненням» в частині звільнення з посади директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 13.06.2022 року;

- поновити позивача на посаді директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 з 14.06.2022 року;

- стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 500000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі та відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовлено.

З таким судовим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним та таким, що ухвалено з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Позивач ОСОБА_1 оскаржував виданий наказ, яким скорочувалася посада позивача, як необґрунтований та виданий без законних підстав для проведення скорочення штату працівників, але судом встановлені факти, що дійсно на ДП «НВО «ПХЗ» з початку 2022 року мали місце зміни в організації структури виробництва та праці підприємства, що свідчить про проведення на підприємстві масштабних змін в організації виробництва і праці, що мало на меті саме вдосконалення структури підприємства в тому числі у воєнний час, що вказує на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, та обставинам справи.

Тільки 19.04.2022 року відповідачем скеровано повідомлення (пропозиція вакансій) за №92/110-72 з пропозицією 30 вакансій. Фактично, перше повідомлення з повним списком вакантних посад (інших робіт) позивачеві надано 19.04.2022 року. Як вказано в рішенні суду, фактично позивача звільнено 29.09.2022 року після надання всіх відпусток, подовжених на час тимчасової непрацездатності.

Останнє повідомлення (пропозиція вакансій) скеровано листом ДП «НВО «ПХЗ» від 16.09.2022 року №92/110-141, який отримано позивачем 30.09.2022 року, тобто після звільнення його з посади.

Всі вказані факти вказують на порушення порядку вивільнення працівника: ані при видані наказу про майбутнє скорочення чисельності і штату 03.03.2022 року, ані на день звільнення позивача 29.09.2022 року роботодавець не запропонував всі вакансії, які були на підприємстві, що є невиконанням ДП «НВО «ПХЗ» вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України.

Від відповідача ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскарження працівниками рішень про визначення структури підприємства чи установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не вважається належним способом захисту, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить виключно підприємству.

Відповідачем було виконано умови положення ч. 3 ст. 49-2 КЗПП та запропоновано позивачу перелік вакансій, що відповідали вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку позивач міг виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду. Посилання позивача на той факт, що запропоновані роботодавцем вакансії йому не підходили, є безпідставними, належних та допустимих доказів, що були наявні інші вакантні посади, які могли задовольнити позивача, суду першої інстанції не було надано. Від запропонованих відповідачем вакантних посад позивач фактично відмовився.

Аргументи та доводи позивача, що наведені в апеляційній скарзі, зводяться до фактичної переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим судовим рішенням.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про визнання незаконним та скасування пункту 3 наказу відповідача №2425 від 28 квітня 2022 року «Про надання відпусток з подальшим звільненням» в частині звільнення з посади директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 13 червня 2022 року, поновлення позивача на посаді директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 з 14 червня 2022 року, стягнення компенсації моральної шкоди, скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року залишено без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, поновити позивача на роботі та стягнути моральну шкоду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» адвокат Веснін С.О. апеляційну скаргу в частині поновлення на роботі та стягненні мораль6ної шкоди не визнав, вважав її необґрунтованою та просив рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» про визнання незаконним та скасування пункту 3 наказу відповідача №2425 від 28 квітня 2022 року «Про надання відпусток з подальшим звільненням» в частині звільнення з посади директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 13 червня 2022 року, поновлення позивача на посаді директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24, стягнення компенсації моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» з метою скорочення витрат на утримання підприємства, необхідністю проведення змін в організації виробництва і праці, оптимізації виробничих та управлінських процесів, змінило організаційну структуру, зокрема, шляхом скорочення штатної одиниці, що підтверджується наказами ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» №562 від 02 березня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису та №1105 від 03 березня 2022 року «Про скорочення чисельності по підприємству», 03 березня 2022 року позивач ознайомився із наказом №1105 від 03 березня 2022 року, про що свідчить його особистий підпис в графі «з наказом ознайомлений» (а.с. 13, 14, том 1).

03 березня 2022 року листом №92/110-57 ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» додатково письмово повідомило позивача про скорочення чисельності і штату та запропонувало позивачу посаду на підприємстві, яка була вакантна на день повідомлення про звільнення, про що свідчить особистий підпис позивача про ознайомлення з цією пропозицією (а.с. 15, том 1).

19 квітня 2022 року ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» повторно письмово повідомило позивача про наявні вакансії (а.с. 103-106, том 1).

27.04.2022 року листом №92/110-78 ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» повторно письмово повідомило позивача про наявні вакансії (а.с. 107-110, том 1).

З наказу №2425 від 28 квітня 2022 року «Про надання відпустки із подальшим звільненням» вбачається, що на підставі поданих заяв директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 (вх. №132 та №133 від 18 квітня 2022 року), керуючись Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ХІ від 15 березня 2022 року, «Про відпустки» №504/96-ВР від 15 листопада 1996 року, наказами по підприємству №562 від 02 березня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису», №1105 від 03 березня 2022 року «Про скорочення чисельності по підприємству» позивачу було надано:

відпустку на 16 календарних днів за 2022 рік згідно з пунктом 1 частини першої статті 21, пункту 22 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 02 травня 2022 року по 17 травня 2022 року;

основну оплачувану відпустку за період роботи 2021-2022 роки тривалістю 24 календарних дні з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 18 травня 2022 року по 10 червня 2022 року,

та вирішено звільнити згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в перший робочий день після закінчення відпустки, який припадав на 13 червня 2022 року. З наказом позивач ознайомлений 28 квітня 2022 року (а.с. 18-19, том 1).

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» з заявами про продовження відпустки через його непрацездатність та надання невикористаних днів відпусток (а.с. 118, 119, том 1).

У подальшому у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача ОСОБА_1 , яка виникла в період щорічної відпустки, наказами №3271 від 13 червня 2022 року, №3587 від 29 червня 2022 року, №5114 від 02 вересня 2022 року, та на підставі статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» внесено зміни до пункту 3 наказу №2425 від 28 квітня 2022 року в частині дати звільнення, а саме вказано: «звільнити… в перший робочий день, наступний після закінчення відпустки, продовженої на кількість днів тимчасової непрацездатності, зазначених у документі про тимчасову непрацездатність» (а.с. 99, 130-130зв, том 1).

Відповідач неодноразово кожен місяць до дня фактичного звільнення позивача письмово повідомляв останнього про вакантні посади на підприємстві протокол від 29 березня 2022 року, листи із повідомленнями про вручення: №92/110-72 від 19 квітня 2022 року, №92/110-78 від 27 квітня 2022 року, №92/110-80 від 02 травня 2022 року, №92/110-101 від 30 червня 2022 року, вих. №92/110-106 від 07 липня 2022 року, вих. №92/110-116 від 26 липня 2022 року, вих. №92/110-136 від 08 вересня 2022 року, вих. №92/110-141 від 16 вересня 2022 року (а.с. 101, 103-106, 107-110, 111-114, 115-117, 163зв-164, 164зв- 166, том 1, а.с. 61, 182, том 2).

Фактично позивача звільнено 29 вересня 2022 року після надання всіх відпусток, подовжених на час тимчасової непрацездатності (а.с. 196, 197, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 та стягнення моральної шкоди,

суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Разом з тим, роботодавець або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк у тому числі і у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників( п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі також - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Судом встановлено, що наказами ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» №562 від 02 березня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису та №1105 від 03 березня 2022 року «Про скорочення чисельності по підприємству» скорочено у штатному розписі ІТП і службовців одну штатну одиницю директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24, яку займав позивач ОСОБА_1

03 березня 2022 року позивач ознайомився із наказом №1105 від 03 березня 2022 року, про що свідчить його особистий підпис в графі «з наказом ознайомлений».

03 березня 2022 року листом №92/110-57 ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» додатково письмово повідомило позивача про скорочення чисельності і штату та запропонувало позивачу посаду на підприємстві, яка була вакантна на день повідомлення про звільнення начальник штабу цивільного захисту, про що свідчить особистий підпис позивача про ознайомлення з цією пропозицією.

19 квітня 2022 року ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» повторно письмово повідомило позивача про наявні вакансії.

27.04.2022 року листом №92/110-78 ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» повторно письмово повідомило позивача про наявні вакансії.

З наказу №2425 від 28 квітня 2022 року «Про надання відпустки із подальшим звільненням» вбачається, що на підставі поданих заяв директора з кадрів і безпеки директора з програм утилізації МБР SS-24 позивачу було надано:

Відпустку на 16 календарних днів за 2022 рік згідно з пунктом 1 частини першої статті 21,

пункту 22 частини першої статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 02 травня 2022 року по 17 травня 2022 року;

основну оплачувану відпустку за період роботи 2021-2022 роки тривалістю 24 календарних днів з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 18 травня 2022 року по 10 червня 2022 року.

Та вирішено звільнити позивача згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в перший робочий день після закінчення відпустки, який припадав на 13 червня 2022 року. З наказом позивач ознайомлений 28 квітня 2022 року.

У подальшому у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача ОСОБА_1 , яка виникла в період щорічної відпустки, наказами №3271 від 13 червня 2022 року, №3587 від 29 червня 2022 року, №5114 від 02 вересня 2022 року, та на підставі статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» внесено зміни до пункту 3 наказу №2425 від 28 квітня 2022 року в частині дати звільнення, а саме вказано: «звільнити… в перший робочий день, наступний після закінчення відпустки, продовженої на кількість днів тимчасової непрацездатності, зазначених у документі про тимчасову непрацездатність».

Відповідач неодноразово кожен місяць до дня фактичного звільнення позивача письмово повідомляв останнього про вакантні посади на підприємстві протокол від 29 березня 2022 року, листи із повідомленнями про вручення: №92/110-72 від 19 квітня 2022 року, №92/110-78 від 27 квітня 2022 року, №92/110-80 від 02 травня 2022 року, №92/110-101 від 30 червня 2022 року, вих. №92/110-106 від 07 липня 2022 року, вих. №92/110-116 від 26 липня 2022 року, вих. №92/110-136 від 08 вересня 2022 року, вих. №92/110-141 від 16 вересня 2022 року.

Фактично позивача звільнено 29 вересня 2022 року після надання всіх відпусток, подовжених на час тимчасової непрацездатності.

З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Павлоградського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги в частині поновлення позивача на роботі та стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» виконано умови положення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, запропоновано ОСОБА_1 перелік вакансій, що відповідали вимогам посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що запропоновані роботодавцем вакансії йому не підходили та були наявні інші вакантні посади, які йому не пропонувались.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу ОСОБА_1 не пропонувалися наявні вакансії на день звільнення, про які йому було повідомлено листом від 16 вересня 2022 року №92/110/141, апеляційний суд відхиляє, оскільки 08.09.2022 року повідомленням (пропозиція вакансій) №92/110-136 позивачу пропонувались саме такі вакансії, від цих вакансій він відмовився. Цю пропозицію він отримав 14 вересня 2022 року (а.с. 184, том 2). Також апеляційний суд приймає до уваги той факт, що позивачем не доведено, що пропозицію про вакансій від 16 вересня 2022 року він отримав після звільнення, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до Інформації про попит на робочу силу (вакансії) на час звільнення позивача ОСОБА_1 в ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» всі наявні вакансії позивачу пропонувались (а.с. 187-189, 190-192, том 2). Тому суд приходить до висновку, що на час звільнення ОСОБА_1 вакантних посад, які йому не пропонувались, не було.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване

на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2024 року.

Судді: