Дата документу 13.03.2024 Справа № 331/242/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/242/23 Пр. №22-ц/807/154/24 Пр. №22-ц/807/154/24-2 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса), Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом (т.с. 1 а.с. 2) до Держави Україна в особі Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України про стягнення грошових коштів в розмірі 504280,80 грн. та судових витрат.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 р. у справі № 331/1008/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10.02.2017 р. в сумі 180000,00 доларів США та судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.04.2020 р. у справі № 331/1008/19 замінено стягувача з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 та 28.08.2020 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя по справі № 331/ 1008/19 видано виконавчий лист, який стягувачем ОСОБА_3 було пред`явлено для примусового виконання до Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро). Так, 21.10.2020 р. було відкрито виконавче провадження № 63359023 з примусового виконання вказаного виконавчого листа. 14.04.2021 р. державним виконавцем Олександрівського ВДВС було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, тобто виконавче провадження № 63359023 було завершено. В межах виконавчого провадження № 63359023 державним виконавцем винесено постанову від 13.04.2021 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 18000,00 доларів США (що по курсу НБУ становило 504280,80 грн.), яка знаходилась на примусовому виконанні вже в межах іншого виконавчого провадження № 65146606. В межах виконавчого провадження № 65146606 з ОСОБА_1 було стягнуто, зокрема, 504280,80 грн. сума виконавчого збору. Однак, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2021 р., яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.04.2022 р., визнано протиправною та скасовано постанову Олександрівського ВДВС про стягнення виконавчого збору у розмірі 18000,00 доларів США від 13.04.2021 р., винесену в межах виконавчого провадження № 63359023. Тобто підстава для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 504280,80 грн. в межах виконавчого провадження № 65146606 відпала та перестала існувати, так як постанову № 63359023 від 13.04.2021 р. про стягнення виконавчого збору, винесену в межах виконавчого провадження № 63359023 було визнано протиправною та скасовано. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 504280,80 грн. та судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Світлицьку В.М. (т.с. 1 а.с. 47). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 48) провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 78) задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , змінено найменування відповідача Держави Україна в особі Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 99) задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , залучено Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) до участі у цій справі в якості правонаступника відповідача Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року (т.с. 1 а.с. 110-113) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 504280,80 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5042,81 грн.

03 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав суду першої інстанції заяву (т.с. 1 а.с. 118-142) про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 14000,00 грн. (т.с. 1 а.с. 127: зустріч з клієнтом , ознайомлення із документами клієнта та аналіз судової практики -1500,00 грн., витрачений час 4.30 голин підготовка позовної заяви -10000,00 грн. витрачений час 23.40 годин, підготовка заяви про зміну відповідача № 1 1000,00 грн., витрачений час 0,40 годин, підготовка заяви про залучення до участі правонаступника відповідача № 1 1500,00 грн., витрачений час 2.50 годин).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2023 року (т.с. 1 а.с. 143, 156-157) заяву позивача ОСОБА_1 від 03.10.2023 року про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Всі учасники цієї справи із рішенням та додатковим рішенням погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ДКСУ.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням і додатковим рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при їх ухваленні, Державна казначейська служба України у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 162-167) просила рішення і додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у цій справі у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 170). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача у цій справі відкрито 22 листопада 2023 року (т.с. 1 а.с. 180), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 181), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів апеляційного суду взагалі.

Позивач через представника подав апеляційному суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (на стадії апеляційного провадження) у загальному розмірі 9000,00 грн. із додатками (т.с. 1 а.с. 219-232).

ДКСУ подала апеляційному суду заперечення на вищезазначену заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді (т.с. 1 а.с. 233-238).

У судовому засдінанні 24 січня 2024 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за присутності представників позивача та відповідача апелянта: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта та позивача (т.с. 1 а.с. 239242), у розгляд цієї справи оголошено перерву, у звязку із витребуванням для долучення до матеріалів цієї справи у Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) інформації на підтвердження (спростування) обставини того, що стягнутий виконавчий збір у розмірі 504280,80 грн. був перерахований (не перерахований) до Державного бюджету України після його надходження від ОСОБА_1 на відповідний (депозитний) рахунок Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно- Східного МРУ МЮ (м. Дніпро), як державної виконавчої служби, за квитанціями (копії яких наявні у матеріалах цієї справи т.с. 1 а.с. 31-33).

У січні 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів цієї справи документів, зокрема: акту від 24.01.2024 року, підписаного без зауважень адвокатом Бєлан С.В. та позивачем ОСОБА_1 приймання передачі наданих послуг на загальну суму 3000,00 грн. участь у судовому засіданні в Запорізькому апеляційному суді 24.01.2024 року у цій справі (т.с. 2 а.с. 7).

У період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка т.с. 2 а.с. 20).

У лютому 2024 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) надав апеляційному суду докази (платіжні доручення т.с. 2 а.с. 21-26) на підтвердження того, що стягнутий виконавчий збір у розмірі 504280,80 грн. був перерахований до Державного бюджету України після його надходження від ОСОБА_1 на депозитний рахунок Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 244-247), у тому числі позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бєлан С.В., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справим не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бєлан С.В., про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєлан С.В. (т.с. 1 а.с. 216, т.с. 2 а.с. 6).

Рішення суддів в інших справах не можуть бути підставою для відводу суддів у цій справі в силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України. Головуючий суддя у цій справі у суді першої інстанції, з якою мають місце робочі відносини, є рідною племінницею вітчима головуючого судді-доповідача апеляційного суду, з яким спілкування припинено після смерті її матері у 2016 році. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, додаткові пояснення представника позивача, дослідивши надані ВДВС на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду документи (платіжні доручення - т.с. 1 а.с. 21-28), перевіривши законність та обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: ..рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи вищезазначений позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 2, 4 - 5, 12 - 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача, наявності правових підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції такими, що ухвалені із додержанням вимог закону, є правильними та законними.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідають.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 21.10.2020 року (копія т.с. 1 а.с. 11-12) відкрито виконавче провадження № 63359023 з примусового виконання виконавчого листа № 331/1008/19, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 28.08.2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 10.02.2017 року у сумі 180000,00 доларів США та судових витрат.

13.04.2021 року державним виконавцем Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в рамках виконавчого провадження № 63359023 винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 18000,00 доларів США (копія т.с. 1 а.с. 15).

Постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 14.04.2021 року (копія т.с. 1 а.с. 13-14) виконавчий лист № 331/1008/19 згідно заяви було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

На підставі постанови № 63359023 від 13.04.2021 року державним виконавцем Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 14.04.2021 року (копія т.с. 1 а.с. 16-17) відкрито виконавче провадження № 65146606 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виконавчого збору в розмірі 18000,00 доларів США , що станом на 14.04.2021 року по курсу НБУ становить 504280,80 грн.

16.08.2021 року постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (копія т.с. 1 а.с. 20-21) закінчено виконавче провадження № 65146606 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку зі сплатою виконавчого збору та витрат в повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року по справі № 280/7059/21 (копія т.с. 1 а.с. 34-38) визнано протиправною та скасовано вищезазначену постанову Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 13.04.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 18000,00 доларів США від 13.04.2021 року, винесену в межах виконавчого провадження № 63359023.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.04.2022 року по справі № 280/7059/21 (копія т.с. 1 а.с. 39-42) рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2021 року залишено без змін. Постанова суду набрала законної сили 28.04.2022 року.

09.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про повернення грошових коштів (виконавчого збору) (копія заяви т.с. 1 а.с. 43-45).

Листом Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 13593/1 від 29.09.2022 року (копія т.с. 1 а.с. 46) ОСОБА_1 повідомлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені ЗУ «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За приписами ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тобто, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження): як в момент його набуття (збереження), так і на час розгляду спору.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. При цьому, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.01.2019 року у справі № 916/2927/17 та від 14.01.2019 року у справі № 912/1188/17.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 сплатив виконавчий збір в розмірі 504280,80 грн. у виконавчому провадженні № 65146606 з примусового виконання постанови № 63359023 від 13.04.2021 року, яку було винесено в межах виконавчого провадження № 63359023 з примусового виконання виконавчого листа № 331/1008/19, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 28.08.2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 10.02.2017 року у сумі 180000,00 доларів США та судових витрат, але без реального стягнення суми боргу, тобто без реального виконання рішення суду.

Разом з тим, постанова Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення виконавчого збору у розмірі 18000,00 доларів США від 13.04.2021 року, винесена в межах виконавчого провадження № 63359023 скасована в судовому порядку.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що правова підстава набуття коштів скасована у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Судом першої інстанції також правильно зазначено, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що кошти виконавчою службою не отримано чи вони утримуються за наявності правових підстав або ж були повернуті позивачу.

Водночас, приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплачених боржником у виконавчому провадженні виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/14182 (далі - Порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Положеннями п. 5 розділу І Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Подання подається платником разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причина повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджетів платежів здійснюється з відповідних рахунків за надходженнями, відкритих в Казначействі на ім`я головних управлінь Казначейства та Казначейства відповідно до законодавства, у межах поточних надходжень за день.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, які було помилково або надмірно зараховано до бюджету, за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету, яким у цьому випадку виступає Олександрівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою, тому у разі, коли орган, що контролює справляння надходжень бюджету, в установлений законом строк не надає відповідний висновок (подання) органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість вимоги про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів у сумі 504280,80 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив доводи представника Державної казначейської служби України стосовно передчасності заявлених позовних вимог, оскільки відповідно до положень ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, який не суперечить способу захисту цивільних прав та інтересів визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України.

В матеріалах справи дійсно відсутні докази попереднього звернення позивача з позовом до виконавчої служби про зобов`язання сформувати подання про повернення виконавчого збору.

В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту суд першої інстанції зауважив, що згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з точки зору закону, так і на практиці в тому сенсі, що він дозволяє або запобігти оскаржуваному порушенню чи його продовженню, або забезпечує належне відшкодування шкоди, завданої будь-яким порушенням, яке вже мало місце (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 07 лютого 2017 року у справі «Лашманкін та інші проти Росії» (Lashmankin and Others v. Russia), заява № 57818/09, п. 344, від 10 січня 2012 року у справі «Ананьєв та інші проти Російської Федерації» (Ananyev and Others v. Russia), заяви № 42525/07 та № 60800/08, п. 96, також зазначене вище рішення у справі «Кудла проти Польщі», п. 157).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі №910/9627/20 (пункт 8.45)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 зроблено висновок про те, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

В даному випадку, оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції правильно вважав, що обраний позивачем спосіб захисту - є ефективним, в той час як попереднє звернення до державного органу стосовно зобов`язання сформувати подання про повернення коштів, в даному випадку з урахуванням ст.ст. 19, 55 Конституції України буде надмірним тягарем для позивача та суперечитиме принципам справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення даного спору судом.

Так, суд першої інстанції правильно вбачав, що позивач обрав можливість звернення до суду з вимогою про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки на підставі рішення суду відпала правова підстава для їх сплати в рамках виконавчого провадження, а тому на переконання суду першої інстанції вказане надає обгрунтовані правові підстави для звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції правильно вважав, що розгляд даної цивільної справи призведе для позивача до потрібних результатів, наслідків, та надасть найбільший ефект для захисту його порушеного права, відповідатиме принципам справедливості, розумності та є належним здійсненням правосуддя.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів у порядку ст. 89 ЦПК України, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку аргументам представника відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов позивача у цій справі підлягає задоволенню шляхом стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів в розмірі 504280, 80 грн.

Крім того, апеляційним судом вствнаовлено, що судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді:

- судового збору 5042,81 грн. рішенням (т.с. 1 а.с. 113 зворот)

- та понесених документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції на загальну суму 14000,00 грн.

(- договір № 2511/0508 про надання правової допомоги від 25.11.2022 року - т.с. 1 а.с. 128-133; - додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 2511/0508 від 25.11.2022 року - т.с. 1 а.с. 134; - детальний опис наданих послуг за договором № 2511/0508 від 03.10.2023 року - т.с. 1 а.с. 127; - акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 05.01.2023 року - т.с. 1 а.с. 135; - квитанція до прибуткового касового ордера № 203 від 06.01.2023 року - т.с. 1 а.с. 136; - додаток № 2 до договору про надання правової допомоги № 2511/0508 від 10.05.2023 року (т.с. 1 а.с. 137); акт № 2 приймання-передачі наданих послуг від 11.05.2023 року - т.с. 1 а.с. 138; квитанція до прибуткового касового ордера № 241 від 15.05.2023 року - т.с. 1 а.с. 139; - додаток № 3 до договору про надання правової допомоги № 2511/0508 від 31.07.2023 року - т.с. 1 а.с. 140; - акт № 3 приймання-передачі наданих послуг від 08.08.2023 року - т.с. 1 а.с. 141; - квитанція до прибуткового касового ордера № 253 від 10.08.2023 року - т.с. 1 а.с. 142, ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката, а також не встановлено форму такого документу; адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (довідку тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта, тому, надані стороною позивача у цій справі суду першої інстанції вищезазначені документи на підтвердження у тому числі понесення позивачем у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, є належними письмовими доказами понесення останніх позивачем у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, який є обов`язковим доля врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України),

з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України та заяви відповідача Держави України в особі Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про їх зменшення через їх їх неспівмірність зі складністю справи (т.с. 1 а.с. 151-154), з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсягу фактично наданих послуг, критерію розумності та справедливості, лише у зменшеному розмірі 5000,00 грн. додатковим рішенням (т.с. 1 а.с. 156- 157).

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України є такими, що фактично дублюють доводи відзиву відповідача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Відповідач Держава України в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) та Державної казначейської служби України і представники останніх не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування останнього у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення і додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду апеляційної скарги відповідача, є витребувані апеляційним судом в в межах доводів цієї апеляційної скарги, надані Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) докази (платіжні доручення т.с. 2 а.с. 21-26) на підтвердження того, що стягнутий виконавчий збір у розмірі 504280,80 грн. був перерахований до Державного бюджету України після його надходження від ОСОБА_1 на депозитний рахунок Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Крім того, суд у цій справі має виходити із вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України, за змістом якої обставини, встановлені рішенням суду у …адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, апеляційним судом встановлено, що:

- рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року (копія т.с. 1 а.с. 34-38) в адміністративній справі ЄУН № 280/7059/21 за позовом ОСОБА_1 до Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, правонаступниколм якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) до участі у цій справі в якості правонаступника відповідача Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одесса) (ухвала суду першої інстанції у цій справі т.с. 1 а.с. 78,99), вже було визнано протиправною та скасовано вищезазначену постанову Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 13.04.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 18000,00 доларів США від 13.04.2021 року, винесену в межах виконавчого провадження № 63359023,

- яке постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у цій в адміністративній справі ЄУН № 280/7059/21 (копія т.с. 1 а.с. 39-42) залишено без змін та набрало законної сили,

- та в касаційному порядку не було скасовано (ухвали Верховного суду України від 29 вересня 2022 року та від 19 жовтня 2022 року про повернення скаржнику касаційної скарги Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) у справі ЄУН № 280/7059/21 - витяги з ЄДРСР т.с. 2 а.с. 53-58).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалаїх цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду станом на час перегляду цієї справи не надані.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення і додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення і додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі або ж їх зміни.

Також, в силу вимог ст. ст. 133, 141, 137 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі,

- відповідач не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом;

- з Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді

(заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (на стадії апеляційного розгляду) на загальну суму 9000,00 грн. із додатками (т.с. 1 а.с. 219-232): - підписаний позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Бєлан С.В. детальний опис наданих послуг від 28.12.2023 року за договором про надання правової допомоги № 2511/0508 від 25.11.2022 року з приводу підготовки відзиву позивача на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі - витрачений час 12 годин 40 хвилин, вартість послуги 6000,00 грн. (на 21 аркуші наявний у справі т.с. 1 а.с. 197- 218);участь у судовому засіданні в апеляційному суді 24.01.2024 року 3000,00 грн., підписаний позивачем та адвокатом без зауважень додаток № 5 від 04.12.2023 року до договору про надання правової допомоги № 2511/0508 від 25.11.2022 року з приводу наданої послуги на 6000,00 грн. т.с. 1 а.с. 225, підписаний позивачем і адвокатом без зауважень акт № 5 від 11.12.2023 року з приводу наданої послуги (відзиву позивача на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі) на загальну суму 6000,00 грн. т.с. 1 а.с. 226, квитанція адвоката до прибуткового касового ордеру № 261 від 13.12.2023 року про сплату позивачем на його користь 6000,00 грн. т.с. 1 а.с. 227, підписаний позивачем та адвокатом додаток № 6 від 11.12.2023 року до договору про надання правової допомоги № 2511/0508 від 25.11.2022 року з приводу надання послуги: участь у судовому засіданні в апеляційному суді у судовому засіданні у цій справі 24.01.2024 року (протокол судового засідання від 24.01.2024 року за участі адвоката Бєлан С.В. з 10.51 до 12.11 годин - т.с. 1 а.с. 239-242) 3000,00 грн. т.с. 1 а.с. 227, квитанція адвоката № 263 від 26.12.2023 року про палату послуг адвокат позивачем у цій справі на суму 3000,00 грн. т.с. 1 а.с. 228, ордер адвоката т.с. 2 а.с. 6, підписаний без зауважень адвокатом Бєлан С.В. та позивачем ОСОБА_1 акт № 6 від 24.01.2024 року приймання передачі наданих послуг на загальну суму 3000,00 грн. участь у судовому засіданні в Запорізькому апеляційному суді 24.01.2024 року у цій справі - т.с. 2 а.с. 7, ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката, а також не встановлено форму такого документу; адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (довідку тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта, тому, надані стороною позивача у цій справі апеляційному суду вищезазначені документи на підтвердження у тому числі понесення позивачем в апеляційному суді витрат на професійну правничу допомогу, є належними письмовими доказами понесення останніх позивачем у цій справі, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, який є обов`язковим доля врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України),

з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України та заперечень відповідача проти стягнення цих витрат у цій справі (т.с. 1 а.с. 234-236), з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та обсягу фактично наданих послуг, критерію розумності та справедливості, лише у зменшеному розмірі 7000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2023 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 7000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 15.03.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.