Справа № 553/740/24
Провадження № 2/553/724/2024
У Х В А Л А

Іменем України

14.03.2024м. Полтава

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Грошова Н.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна, Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

в с та н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до Держави Україна, Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, в якому позивач просить:

- стягнути з державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1000000 гривень в наслідок невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 р. справа № 760/17232/20 з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13), рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06); від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10); від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06); від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13); від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06); від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08); від 20 лютого 2020 року «Livancic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15); від 20 лютого 2020 року у справі «Vucenovic and Malkoc v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17); 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkovic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16); від 05 березня 2020 року у справі «Kladnicanin v. Serbia» (заява № 137/10); від 2 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 8 жовтня 2020 року у справі «Gogic v. Croatia» (заява № 1605/14);

- стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000000 гривень з урахуванням порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції (захист права власності), рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2020 року у справі «Andreyev v. Russia» (заява № 28852/06); від 28 січня 2020 року у справі «Yunusova v. Russia» (заява № 5489/10); від 04 лютого 2020 року у справі «Shibayeva v. Russia» (закон № 13813/06); від 10 березня 2020 року у справі «Indayeva and Sultanov v. Russia» (заяви № 58821/08 та 18360/13); від 16 січня 2020 року у справі «Sinadinovska v. North Macedonia» (заява № 27881/06); від 11 лютого 2020 року у справі «Shmatova and others v. Russia» (заява № 36539/08); від 20 лютого 2020 року «Livancic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заява № 15313/15); від 20 лютого 2020 року у справі «Vucenovic and Malkoc v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 17760/16 та 57495/17); 20 лютого 2020 року у справі «Pramenkovic and others v. Bosnia and Herzegovina» (заяви № 44114/16 та № 47031/16); від 05 березня 2020 року у справі «Kladnicanin v. Serbia» (заява № 137/10); від 2 липня 2020 року у справі «Dmytrenko and Bezdorozhniy v. Ukraine» (заяви № 59552/11 та № 7096/12), а також від 8 жовтня 2020 року у справі «Gogic v. Croatia» (заява № 1605/14), рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13), рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) та невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023р. справа № 760/17232/20.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023р. справа № 760/17232/20, стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень. 03.01.2024 Солом`янським районним судом м. Києва, видано виконавчий лист. Станом на 10.03.2024 року - рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 справа № 760/17232/20, яке набрало законної сили 30.03.2023 року є не виконаним, що є неприпустимим фактом, що підтверджено листом відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.02.2024 за вих. № 23294/Ж-2032/20.1 та є прямим порушенням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та сталої позиції Європейського суду з прав людини. Позивачем з метою виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 р. справа № 760/17232/20, було направлено відповідну заяву до Кабінету Міністрів України.

На виконанні у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № 73993364 з примусового виконання виконавчого листа № 760/17232/20 виданого 03.01.2024 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень. Виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця від 29.01.2024 та приєднано до зведеного виконавчого провадження № 59036926 до складу якого входять виконавчі провадження, за якими боржником є держава російська федерація.

Станом на сьогоднішній день залишається неврегульованим питання щодо подальшого примусового виконання виконавчих документів боржником за якими є держава-агресор російська федерація. Тобто факт не врегулювання питання щодо подальшого примусового виконання виконавчих документів боржником за якими є Держава-агресор Російська Федерація є прямою бездіяльністю Держави Україна, щодо не можливості домогтися станом на 10.03.2024 - виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 справа № 760/17232/20 та стягнення з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000 грн.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024 справу передано на розгляд судді Грошової Н.М.

12.03.2024 вказаний позов отримано суддею Грошовою Н.М.

При вирішенні питання про відкриття провадження встановлено, що зазначена позовна заява не може бути прийнята до розгляду Ленінським районним судом міста Полтави та підлягає направленню за підсудністю з наступних підстав.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Нормами ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 5 ст. 4 ЦПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності (роз`яснення, що викладені в пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 №3).

Так, за загальним правилом ст. 27 ЦПК України підсудність справ за позовами до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Процесуальне законодавство передбачає альтернативну підсудність, яка надає позивачеві можливість на свій вибір звернутись за вирішенням спору до одного із декількох судів, зазначених у ЦПК України.

Звертаючись до Ленінського районного суду м. Полтави позивач у позові послався на ст. 28 ЦПК України, при цьому позивачем не зазначено відповідну частину статті 28 ЦПК України згідно якої позивач звернувся саме до Ленінського районного суду міста Полтави.

Так, положеннями статті 28 ЦПК України визначено підсудність справ за вибором позивача.

Позивачем у позові заявлено вимоги про стягнення з державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 1000000 гривень в наслідок невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 р. справа № 760/17232/20 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральної шкоду у розмірі 100000000 гривень.

Слід зазначити, що з урахуванням переліку підстав, які зазначені в ст. 28 ЦПК України, що надають право позивачу обрати підсудність справи, заявлених позовних вимог, у даному випадку відсутні підстави визначення підсудності за вибором позивача.

З позову вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на території Київського району м. Полтави, місцезнаходження відповідачів: Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України за адресою: вул. Городецького, 13, м. Київ, тобто на території Печерського району м. Києва, а Державної казначейської служби України за адресою: вул. Бастіона, 6, м. Київ, тобто на території Печерського району м. Києва.

При цьому, позивач не зазначає норми та підстави звернення саме до Ленінського районного суду м. Полтави, оскільки в позові зазначає свою адресу на території Київського району м. Полтави, а місцезнаходження відповідачів - м. Київ (Печерський район).

Так, судом не встановлено обставин, які б давали можливість розгляду даної справи саме Ленінським районним судом м. Полтави.

Враховуючи вищевикладене, суд, при вирішенні питання щодо підсудності справи, вважає за необхідне застосувати саме загальну підсудність, яка визначена нормами ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Підстав для застосування положень ст. 30 ЦПК України не вбачається.

Дана справа за загальними правилами підсудності підсудна Печерському районному суду м. Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Отже, з огляду на те, що Ленінський районний суд м. Полтави у даному випадку не є судом встановленим законом, оскільки місцезнаходження відповідачів Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України є Печерський район м. Києва, що знаходиться поза межами юрисдикції Ленінського районного суду м. Полтави, суд, приходить до висновку, що справа підлягає направленню за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Керуючись ст. ст. 27, 31, 32, 258-261 ЦПК України, суддя,

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна, Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - передати за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (вулиця Володимирська, 15, Київ, 01601).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н.М. Грошова