Справа № 344/5167/23
Провадження № 22-ц/4808/188/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю: представника Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» - Бардаш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Бабій О.М. 30 жовтня 2023 року, повний текст якого складено 06 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги», в якому просила скасувати наказ № 117/ос від 16.02.2023 про звільнення з посади лікаря-невропатолога за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити її на посаді лікаря-невропатолога з дня звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням підвищення заробітної плати лікарям згідно постанови КМУ № 2 від 12.01.2022 по день поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач була поновлена на роботі відповідно до постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 08.02.2023. Копію наказу директора КНП «ЦПМКДД» від 09.02.023 про поновлення на роботі їй було надіслано на додаток «Вайбер». Того ж дня вона звернулась із заявою про надання інформації про чергові та попередні відпустки, їх тривалість та періоди, з метою скористатись правом на отримання відпустки через перебування за межами країни у зв`язку з війною. На вказану заяву їй надано відповідь. 12.02.2023 вона подала до роботодавця заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку, оскільки через війну вона тимчасово, як біженець, перебуває за межами держави. На вказану заяву позивачка отримала відмову через те, що надання такої відпустки є правом, а не обов`язком адміністрації. 15.02.2023 позивачка знову подала заяву про надання відпустки тривалістю 90 днів та надала докази перебування за кордоном. Відпустку просила надати з 09.02.2023. У відповідь на заяву також отримала відмову. Наказом директора від 16.02.2023 позивачку було звільнено з роботи за прогул, оскільки вона не вийшла на роботу 09,10, 11,12, 13, 14 та 15 лютого 2023 року без поважних причин.

ОСОБА_1 не заперечувала, що у вказані дні вона не перебувала на роботі, але така відсутність не пов`язана з небажанням працювати, а через неможливість з`явитись на роботу у зв`язку з війною в Україні. На думку позивачки, не може вважатись прогулом період, коли роботодавець протиправно відмовив працівнику у наданні обов`язкової відпустки. Тому просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необгрунтованим, ухваленим внаслідок неправильної оцінки доказів та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

На думку апелянта, звільнення її з роботи є неправомірним з двох підстав: відсутності самого факту прогулу та порушення роботодавцем трудового законодавства при вирішенні заяви працівника про надання відпустки без збереження заробітної плати протягом 90 днів. Вказує, що дійсно покинула територію України 28.09.2021. До Канади поїхала на лікування на запрошення родини у період позбавлення її права на працю. Зазначає, що двічі намагалася повернутися на територію України 23 та 25 лютого 2022 року, однак через початок війни росії з Україною не змогла цього зробити. Вважає, що суд не взяв до уваги доказ того, що її дочка повторно покинула територію України 24.02.2022 у спосіб надсилання суду заяви та копій паспортів без накладення ЕЦП. На думку апелянта, місцевий суд не звернув увагу на те, що нею передано до суду власноручно підписану заяву від 12.05.2023 із засвідченими додатками, в якій вона просила долучити до матеріалів справи: копію заяви, надіслану відповідачу на мобільний додаток «Вайбер» 15.02.2023, копію доданого до цієї заяви конверта з адресою тимчасового перебування, копію медичної карти, яка засвідчує її особу та перебування в Канадів з 03.05.2022 по 20.05.2025, копію двох скріншотів про фактичну відправку цих трьох документів відповідачу на «Вайбер», копію закордонного паспорта з візою для біженців CUAET.

Вказане, вважає ОСОБА_1 , спростовує заперечення відповідача про ненадання нею доказів перебування за кордоном та відсутність підпису у заяві. На думку апелянта, копія власноручно написаної заяви від 15.02.2023, надісланої відповідачу на мобільний додаток «Вайбер», та зображення її тексту на скріншоті з відправкою старшому інспектору з кадрів підтверджує, що вона просила надати 90 днів відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з перебуванням за межами України через війну. Зауважує, що відповідачем також надсилались їй документи через додаток «Вайбер», на що не звернув увагу місцевий суд.

Враховуючи вказане, а також посилаючись на правові позиції Верховного Суду, які містяться у постановах від 06.03.2018 (справа №235/2284/17), від 26.06.2019 (справа №572/2944/16-ц), ч.2 ст. 7 ЗУ «Про оптимізацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Просить розгляд справи здійснювати без її участі через тимчасове перебування у Канаді як біженця. Крім того, ОСОБА_1 надіслала апляційному суду письмові пояснення, в яких, зокрема, повідомляє про причини неможливості її повернення в Україну одразу після видачі адміністрації установи наказу від 09.02.2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги. Вказує, що з моменту введення в Україні воєнного стану та до моменту поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-невропатолога пройшов майже рік, що є достатнім часом для повернення в Україну. Перебування ОСОБА_2 до цього часу за кордоном, на думку відповідача, свідчить про відсутність наміру у позивачки виходити на роботу. Вказує, що ОСОБА_1 покинула територію України 25.09.2021, тобто до введення в Україні воєнного стану. Зазначає, що дочка скаржниці на час введення в Україні воєнного стану перебувала в Україні та протягом 2022 року територію держави не залишала. Також позивачкою не було подано роботодавцю пояснень з обґрунтуванням поважності причин відсутності на робочому місці. Вважає, що сам факт виїзду позивачки за кордон до введення в Україні воєнного стану позбавляє її права на отримання відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказує, що працівник відділу кадрів дійсно надсилала на особистий номер ОСОБА_1 через додаток Вайбер копію наказу про звільнення. Однак, у працівників кадрів КНП «ЦПМКДД» відсутній обов`язок перевіряти Вайбер та отримувати з нього документи. Всі подані позивачкою заяви на електронну адресу відповідача без її підпису. Також позивачкою не було надано підтверджуючих документів її перебування за кордоном. Зважаючи на викладене, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

В судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належно. Отже, є правові підстави для вирішення даного цивільно-правового спору у її відсутності.

Преставник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечила з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом тривалого часу без поважних причин. Місцевий суд вказав, що належним чином оформлених заяв з підписом та підтверджуючими документами перебування за кордоном позивач не надала, а тому відповідач правомірно застосував до позивача положення п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі №235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Таким чином законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 16.03.2003 прийнята на посаду лікаря-невропатолога міської поліклініки №3 в м. Івано-Франківську. Зазначена установа з 03.08.2018 року реорганізована шляхом злиття у Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради» (КНП «ЦПМКДД»).

Наказом №410/ос від 24.09.2021 її звільнено від займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.02.2023 визнано незаконним наказ Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» №410/ос від 24 вересня 2021 року (та наказ №413/ос від 24.09.2021 року «Про внесення змін до п.1 наказу від 24.09.2021 №410/ос) про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади лікаря-невропатолога СП «Міська поліклініка №3» з 24 вересня 2021 року у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-невропатолога КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» з 25 вересня 2021 року та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

09.02.2023 директором КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Ольгою Савчук видано наказ № 37/ОС «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 » з 25.09.2021 (т.1 а.с.6).

Згаданий наказ доведено до відома ОСОБА_1 на додаток «Вайбер» її телефону та шляхом направлення копії наказу поштовим зв`язком на відому поштову адресу позивачки, що підтверджується копією квитанції ДП «Укрпошта», копією опису, та не заперечується сторонами (т.1 а.с.42).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка через мобільний додаток «вайбер» працівнику кадрової служби надсилала заяву про надання інформації щодо наявних у неї відпусток. Пізніше нею подані дві заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати від 12.02.2023 та про надання відпустки без збереження заробіної плати тривалістю 90 календарних днів від 15.02.2023, які надіслані на офіційну електронну пошту відповідача. У вказаних заявах ОСОБА_1 зазначила, що разом з дочкою, через війну в Україні, перебуває на території іншої держави та не може приступити до виконання трудових обов`язків.

У відповідь на вищезазначені заяви відповідач відмовив у наданні ОСОБА_1 відповідних відпусток.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці зафіксовано актами №22 від 09.02.2023, №24 від 10.02.2023, №27 від 13.02.2023, №28 від 14.02.2023, №30 від 15.02.2023, №32 від 16.02.2023 (т.1 а.с.44- 49).

Наказом Директора КНП «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» Ольги Савчук від 16.02.2023 №117/ос ОСОБА_1 звільнено від займаної посади з 08.02.2023 на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КзПП України за прогул без поважних причин (т.1 а.с. 7).

Заперечуючи позовну заяву ОСОБА_1 , представник відповідача вказував, що ОСОБА_1 покинула територію України 25.09.2021, тобто до введення в Україні воєнного стану. Вказане, на думку відповідача, позбавляє ОСОБА_1 права на отримання відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, подані позивачкою заяви не містять підпису, та до них не додано доказів перебування за кордоном.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила збройну агресію проти України.

Відповідно до частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положення статті 12 вказаного Закону передбачено, що у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану.

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що на час введення на території України воєнного стану ОСОБА_1 перебувала за кордоном. Вказане підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України (т.1 а.с. 179).

За клопотанням відповідача ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 травня 2023 року у ОСОБА_1 витребувано копії паспортів громадянина України для виїзду за кордон позивачки та її дочки ОСОБА_4 .

З копій закордонних паспортів вбачається, що позивачці та її дочці було надано візу CUAET (канадсько-український дозвіл на екстрений виїзд, програма підтримки біженців з України) (т.1 а.с. 163-171).

Крім того, разом з заявою від 15.02.2023 про надання відпустки тривалістю 90 календарних днів ОСОБА_1 надіслала працівнику відділу кадрів відповідача на мобільний додаток «Вайбер» копію конверта із зазначенням адреси тимчасового перебування, копію медичної карти з терміном з 28.03.2022 по 15.05.2025, копію закордонного паспорта з дозволом на екстрені поїздки CUAET. Факт надсилання вказаних документів працівнику відповідача підтверджується скріншотами переписки в мобільному додатку «Вайбер» (т.1 а.с. 182-187).

За змістом положень статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 81 ЦПК у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця.

Представниками відповідача суду не надано доказів, на підтвердження того, що на електронну адресу відповідача вказані заяви не надходили.

Відповідач стверджує, що заяви ОСОБА_1 не містили відомостей про підписання документів у визначений законом спосіб - електронним цифровим підписом, а отже не могли бути взяті адміністрацією установи до уваги.

Разом з тим, матеріали справи містять докази листування позивачки з відповідачем шляхом направлення кореспонденції на мобільний додаток «Вайбер,» електронну пошту, зокрема і позивачки, під час якого у відповідача не виникало сумнівів у ідентифікації позивачки. В засіданні апеляційного суду представник відповідача не заперечила, що в адміністрації установи перед її звільненням не було сумніву, що позивачка перебувала за кордоном з відповідним правовим статусом.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивачкою вживалися заходи щодо повідомлення роботодавця про причини неможливості прибути на робоче місце, а також надавились відповідні докази на підтвердження вказаного.

Враховуючи вищенаведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 у період з 09.02.2023 по 16.02.2023 була відсутня на робочому місці у зв`язку із веденням воєнних дій на території України та необхідністю збереження свого життя і здоров`я, позивачкою вживалися заходи для врегулювання трудових відносин. Відтак, колегія суддів вважає, що відсутність позивачки на роботі була зумовлена поважними причинами, а тому підстав для звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України не було.

Отже, наказ №117/ос від 16 лютого 2023 року про звільнення позивачки є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді з 09 лютого 2023 року.

Посилання представника відповідача, що між сторонами відсутня попередня згода сторін на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку та те, що позивачка зобов`язана була надати заяви належним чином підписані, колегія суддів не приймає до уваги. Адже, на думку колегії суддів, на час перебування позивачки за кордоном у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану надсилання позивачкою заяв на мобільний додаток «Вайбер» працівника кадрової служби і на електронну адресу відповідача, направлення працівником кадрової служби на «вайбер» позивачки копії наказу про поновлення на роботі та інших документів, є належною і допустимою формою комунікації працівника і адміністрації установи з метою врегулювання трудових відносин.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 із змінами (далі -Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством- на число календарних днів за цей період.

Як вбачається із довідки заробітна плата лікаря-невропатолога вищої категорії в КНП «ЦПМКДД» за жовтень 2022 року березень 2023 року становила 20 000 грн за повністю відпрацьований місяць. Середньоденна зарплата позивачки становить 923,08 грн (т.2 а.с. 24).

На користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2023 року по 30 січня 2024 року. Кількість робочих днів з урахуванням положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» складає 254 дні.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 234 462,32 грн (254х923,08).

Згідно зі ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Враховуючи те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8545,55 грн.

Керуючись статтями 268, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним наказ Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» №117/ос від 16 лютого 2023 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-невропатолога Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» з 09 лютого 2023 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги» (ЄРДПОУ 42352786, місце знаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Привокзальна, 17) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 лютого 2023 року по 30 січня 2024 року в розмірі 234 462,32 (двісті тридцять чотири тисячі чотириста шістдесят два) грн 32 коп., визначений без утримання податків, зборів інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної консультативно-діагностичної допомоги», (ЄРДПОУ 42352786, місце знаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Привокзальна, 17) на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 8545,55 (вісім тисяч п`ятсот сорок п`ять) грн 55 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 07 лютого 2024 року.