Справа № 643/2192/24
Провадження № 6/643/212/24
УХВАЛА

12.03.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за поданням старшого державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої

служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства

юстиції Шелівальник Оксани Юріївни

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шелівальник Оксана Юріївна звернулася до Московського районного суду м. Харкова з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа фізичну особу боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом у справі № 2604/14744/2012, виданим Дніпровським районним судом м. Києва.

Обґрунтовуючи подання державний виконавець посилається на те, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 38048998 з виконання виконавчого листа № 2604/25854/2012, виданого 25.01.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк» заборгованості в загальному розмірі 2 587 376, 40 грн. 20.05.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи рішення суду на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не подано та не вчинено будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду. Таким чином, боржник ухиляється від виконання рішення суду і не вживає заходів, спрямованих на його виконання за рахунок належного йому майна і доходів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.03.2024 розгляд подання державного виконавця призначено на 12.03.2024 року.

З метою належного повідомлення державного виконавця про дату, час та місце судового засідання копія ухвали Московського районного суду м. Харкова від 08.03.2024 була направлення до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», і згідно довідки про ставку електронного листа отримана останнім 11.03.2024 року о 11:09:57 год.

Згідно з ч. п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Однак незважаючи на це, державний виконавець у судове засідання 12.03.2024 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв та клопотань не подав, хоча виходячи зі змісту подання був обізнаний з вимогами закону щодо його участі у судовому засіданні під час розгляду подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України суд розглядає негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, який будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився та не реалізував надані йому процесуальні права, суд вважає за можливе розглянути подання на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши подання державного виконавця та додані до нього докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України визначений Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі Закон № 3857-XII).

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначено ст. 441 ЦПК України, частиною 3 якої визначено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

При зверненні до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тягар доказування наявності факту ухилення від виконання зобов`язань покладається на державного виконавця. При цьому ухиленням від виконання зобов`язань є свідоме вчинення боржником діяння (дії або бездіяльності), що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у боржника є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Така юридична санкція у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України передбачена законом не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, при цьому дії боржника по ухиленню від виконання судового рішення повинні бути зазначені в поданні.

Отже, задоволення подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

При цьому, як зазначалося вище, обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Відповідно, наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні у праві виїзду за межі України до виконання останньою своїх зобов`язань.

На момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Поряд з цим, з матеріалів подання вбачається те, що державним виконавцем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішення суду.

Єдиними доказами, які державний виконавець додав до подання, є постанова про відкриття виконавчого провадження № 38048998 від 20.05.2013 та виклик ОСОБА_1 до державного виконавця на 15.02.2024 року, які самі по собі жодним чином не підтверджують факт свідомого ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків.

При цьому, матеріали справи не містять доказів направлення боржнику та отримання останнім виклику до державного виконавця на 15.02.2024 року.

Суд зазначає, що ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично невиконання таких може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Іншими словами, ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, є будь-які свідомі умисні діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Разом з цим у змісті самого подання відсутнє посилання на конкретні докази свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду.

Більше того, державним виконавцем взагалі не обґрунтовано, яким чином застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України буде сприяти виконанню рішення суду та погашенню нею заборгованості.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в`їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У свою чергу, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо заборони виїзду особи з власної країни через несплату боргу за рішенням суду.

Так, у рішенні від 26 листопада 2009 року у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria», заява №34383/03, п. 44) ЄСПЛ сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині третій статті 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Критерій законності означає, що обмеження свободи пересування повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм (п. 46).

Обмеження свободи пересування є виправданим, якщо воно переслідує легітимну (законну) мету, зокрема захист прав інших осіб - кредиторів (п. 47).

Принцип «пропорційності» обмеження свободи пересування передбачає, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості. Проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі за змістом висновки ЄСПЛ зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», рішення від 2 липня 2009 року, заява № 50/02) та у справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia», рішення від 11 липня 2013 року, заява №28975/05).

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Зважаючи на те, що державним виконавцем не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу та її наміру ухилятися від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника, суд дійшов висновку що подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа фізичну особу боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом у справі № 2604/14744/2012, виданим Дніпровським районним судом м. Києва.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Подання старшого державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шелівальник Оксани Юріївни про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України залишити без задоволення.

2. Відповідно до ст. 261 ЦПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.03.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко