Справа № 363/4834/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8346/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Шубочкіна Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Шубочкіної Т.В, у цивільній справі №363/4834/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування в особі Вишгородської міської Ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері. Зазначав, що з 10 листопада 2007 року по 24 березня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . З жовтня 2019 року син постійно проживає з ним, знаходиться на його утриманні. Мати дитини ОСОБА_2 ніякої допомоги на утримання дитини не надає, життям та навчанням сина не цікавиться. Судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року з ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 . Проте ОСОБА_2 аліменти не сплачує, має заборгованість по сплаті аліментів. Вказував, що встановлення даного факту необхідно для переміщення разом з дитиною без згоди матері, отримання можливості одноосібно звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також для того, щоб дитина не залишилася без догляду батька. З урахуванням викладеного заявник ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного ним виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_2 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, зацікавлені особи: Орган опіки та піклування в особі Вишгородської міської Ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що з жовтня 2019 року син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,постійно проживає з ним, знаходиться на його утриманні, ОСОБА_2 ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, ніяких відносин з ним протягом більше чотирьох років не підтримує, життям та навчанням сина не цікавиться. Добровільно ОСОБА_2 аліменти також не сплачує. Станом на 01 грудня 2023 року заборгованість по аліментам складала 191 628,74 грн. Вказує, що судом першої інстанції повністю проігноровано надані ним докази та ухвалено помилкове рішення про відмову в задоволенні його заяви.

В судовому засіданні адвокат Войнаренко Л.Ф., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник Органу опіки та піклування в особі Вишгородської міської Ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року розірвано шлюб, зареєстрований 10 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 з ОСОБА_5 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 06 травня 2023 року ОСОБА_5 21 березня 2017 року уклала шлюб із ОСОБА_6 , актовий запис про який зареєстрований за № 418 Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, та взяла прізвище Гостило.

25 листопада 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19 листопада 2020 року.

Згідно характеристики на учня 8 класу Вишгородського ліцею «Сузір`я» ОСОБА_4 останній навчається в ліцеї третій рік, його вихованням займається тато, мама жодного разу не виявила зацікавленість успіхами дитини.

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 18 лютого 2022 року встановлено місце проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06 листопада 2022 року, 22 жовтня 2022 року та 03 січня 2023 року ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 .

В довідці Виконавчого комітету Вишгородської міської Ради від 06 липня 2022 року зазначено, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком та знаходиться на повному його забезпеченні.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів згідно наказу Голосіївського райсуду м. Києва від 25 листопада 2020 року ОСОБА_2 станом на 01 грудня 2023 року має заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 191 628,74 грн.

ОСОБА_1 звернувшись до суду в порядку окремого провадження, порушив перед судом питання про встановлення факту самостійного ним виховання дитини без участі матері.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судпершої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази самостійного виховання дитини батьком. Надані суду докази не свідчать про те, що мати не спілкується з дитиною та не приймає участь у його вихованні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, СК України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини або до відповідних органів із заявою про притягнення особи до кримінальної відповідальності за ухиляння від сплати аліментів на утримання дітей.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Як установлено, 25.11.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.11.2020 року. За даним судовим наказом існує велика заборгованість щодо сплати аліментів.

При цьому, як пояснила в суді першої інстанції представник ОСОБА_1 , ніяких дій щодо вирішення питань про позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 не проводилось.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно Правил перетинання кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Суд вважає, що посилання заявника на таку обставину, як неможливість пересування дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по території України без відповідного дозволу, є не обґрунтованим.

Крім того, для перетину кордону особою, яка не досягла 16 років, існує певний перелік документів та підстав, які дозволяють виїзд дитини за кордон.

03 липня 2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до частини п`ятої статті 157 СК України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків.

Відповідно до вказаної норми один із батьків дитини самостійно вирішує питання щодо її тимчасового виїзду за межі України, зокрема, якщо рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини разом з ним; щодо нього не застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з нею; строк поїздки не перевищує одного місяця; мета поїздки: лікування, навчання, участь дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, оздоровлення та відпочинок дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей тощо; інформування іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки (якщо відомо місце проживання), шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, із зазначенням мети виїзду, держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Також, чинним законодавством України передбачено отримання у судовому порядку дозволу на виїзд дитини за кордон у разі ненадання одним з батьків згоди на виїзд.

Довідки щодо проживання ОСОБА_4 з батьком, а також довідка з ліцею про те, що мати не відвідує виховний заклад, не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що мати не спілкується з дитиною та не приймає участь у її вихованні.

Також, представником заявника не було доведено, що встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_2 , має породжувати для нього та дитини якісь конкретні юридично-правові наслідки, пов`язані із здійсненням його цивільно-правових прав, та є необхідним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 294, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді