Провадження № 2/638/404/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Почерніної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати недійсним договір позики без номеру від 29.12.2014 року, визнати недійсним іпотечний договір від 29.12.2014 року, реєстраційний номер 4002, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 лютого 2015 року, реєстровий номер 321.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29 грудня 2014 року між ним (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець) був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 946 200 (дев`ятсот сорок шість тисяч двісті) гривень, що еквівалентно 60 000 доларів США по офіційному курсу НБУ на день підписання цього договору, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк до 29.01.2015 року.

29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою О.М. було посвідчено Іпотечний договір який був укладений між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 ( Іпотекодержатель) ( реєстровий номер Іпотечного договору 4002).

Цей договір забезпечує зобов`язання Іпотекодавця за договором позики грошей, укладеного між сторонами 29 грудня 2014 року в простій письмовій формі б/н про повернення у строк до 29 січня 2015 року позики у сумі 946 200 (дев`ятсот сорок шість тисяч двісті) гривень, що за курсом НБУ становить 60 000 доларів США, на умовах договору позики, із врахуванням штрафних санкцій, пені, збитків, завданих простроченням платежів, відшкодуванням витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі ( в тому числі витрати за виконавчим написом ), визначеними на момент фактичного задоволення вимог (далі Основне зобов`язання). У забезпечення виконання Основного зобов`язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю таке майно: житловий будинок з надвірними будівлями та прилеглою до нього земельною ділянкою (кадастровий номер :07:017:0022, площею 0,1 га що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

19 лютого 2015 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) був укладений договір про задоволення вимог Іпотекодержателя (реєстровий № 321). Відповідно до умов цього договору Іпотекодавець в рахунок виконання ним Основного зобов`язання передає у власність Іпотекодержателю житловий будинок з надвірними будівлями та прилеглу до нього земельну ділянку, а Іпотекодержатель приймає житловий будинок з надвірними будівлями з прилеглою до нього земельною ділянкою та набуває право власності на них.

Позивач зазначає, що відповідно до договору позики б/н від 29.12.2014 року ним грошові кошти (у сумі 946 200 (дев`ятсот сорок шість тисяч двісті) гривень, що за курсом НБУ становить 60 000 доларів СІЛА) від ОСОБА_2 не було отримано. По вищезазначеним договорам позики, іпотечного договору та договору про задоволення вимог Іпотекодержателя фактичної передачі грошових коштів, а згодом і майна у власність Іпотекодержателя не відбулося. Тобто, сторонами були здійснені дії які не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Ці договори були укладені тільки для зменшення обсягу спадкового майна, оскільки між ним та його братом ОСОБА_4 з 2014 року виникли численні судові спори про визнання права власності у порядку спадкування, адже відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_5 (батько позивача та ОСОБА_4 ) було визнано померлим з ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі чого видано свідоцтво про смерть. Після смерті батька до кола спадкового майна входив житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач з ОСОБА_4 не дійшли згоди щодо розподілу спадкового майна в позасудовому порядку, між ними виник спір у зв`язку із чим були подані численні позовні заяви та відкриті провадження у судах. Відповідач повністю була обізнана у дійсних намірах укладення цих договорів та ніяким чином не перешкоджала настанню наслідків задля яких укладалися такі договори. Тобто, укладення вищевказаних договорів не було спрямоване на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, тому є фіктивними.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено заборону на проведення будь-яких дій з відчуження та державної реєстрації права власності на частку ( що належить на праві власності ОСОБА_2 ) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем по справі надано відзив на позовну заяву, в якому вона простить в задоволення позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що позивач отримав від відповідача грошові кошти у сумі 946200,00 грн. що за курсом НБУ становить 60000 доларів США та відбулася передача майна у власність іпотекодержателя (відповідача), що підтверджується доданими позивачем до позовної заяви договором позики грошей б/н від 29.12.2014 року, іпотечним договором від 29.12.2014 року та договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року. Відповідно до п. 2 договору позики грошей б/н від 29.12.2014 року Сторони (позивач і та відповідач) своїми підписами під цим договором підтверджують факт передачі суми позики, яка відбувалася до моменту підписання цього договору. Договір позики грошей б/н від 29.12.2014 року підписаний Сторонами (позивачем та відповідачем). Позивач підписався, що він підтверджує дійсність своїх намірів на укладання цього договору позики, розуміння ним усіх його умов та правових наслідків, а також відсутність будь-яких заперечень щодо кожної з умов договору, зокрема, пункту 2.

Іпотечний договір від 29.12.2014 року укладений між позивачем та відповідачем з метою забезпечення зобов`язань позивача за договором позики грошей б/н від 29.12.2014 року та свідчить про дійсність намірів Сторін договору позики грошей б/н від 29.12.2014 року. Іпотечний договір від 29.12.2014 року посвідчений нотаріусом та підписаний Сторонами (позивачем та відповідачем). Відповідно до п. 12 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року відбулась фактична передача майна від іпотекодавця (позивача) до іпотекодержателя (відповідача) . Сторони (позивач та відповідач) своїми підписами підтверджують факт передачі майна. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року посвідчений нотаріусом та підписаний позивачем і відповідачем. Відповідач постійно проживає в будинку, який переданий позивачем відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року. Таким чином, посилання позивача на відсутність намірів на реальне настання наслідків, визначених зазначеними договорами, є безпідставним та не відповідає дійсності. Також відповідач просив застосувати строки позовної давності .

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 листопада 2013 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.03.2024 року підготовче засідання закрито.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду повідомлявся, причини неявки в судове засідання не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового засідання повідомлявся, про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за наявними доказами.

Судом встановлено, що 29 грудня 2014 року між ним (Позичальник) та ОСОБА_2 (Позикодавець) був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 946 200 гривень, що еквівалентно 60 000 доларів США по офіційному курсу НБУ на день підписання цього договору, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики в строк до 29.01.2015 року.

29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою О.М. було посвідчено Іпотечний договір який був укладений між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 ( Іпотекодержатель) ( реєстровий номер Іпотечного договору 4002).

Цей договір забезпечує зобов`язання Іпотекодавця за договором позики грошей, укладеного між сторонами 29 грудня 2014 року в простій письмовій формі б/н про повернення у строк до 29 січня 2015 року позики у сумі 946 200 гривень, що за курсом НБУ становить 60 000 доларів США, на умовах договору позики, із врахуванням штрафних санкцій, пені, збитків, завданих простроченням платежів, відшкодуванням витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі ( в тому числі витрати за виконавчим написом), визначеними на момент фактичного задоволення вимог (далі - Основне зобов`язання). У забезпечення виконання Основного зобов`язання Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю таке майно: житловий будинок з надвірними будівлями та прилеглою до нього земельною ділянкою (кадастровий номер :07:017:0022, площею 0,1 га що розташовані заадресою: АДРЕСА_1 .

19 лютого 2015 року між ОСОБА_1 (Іпотекодавець) та ОСОБА_2 (Іпотекодержатель) був укладений договір про задоволення вимог Іпотекодержателя (реєстровий № 321). Відповідно до умов цього договору Іпотекодавець в рахунок виконання ним Основного зобов`язання передає у власність Іпотекодержателю житловий будинок з надвірними будівлями та прилеглу до нього земельну ділянку, а Іпотекодержатель приймає житловий будинок з надвірними будівлями з прилеглою до нього земельною ділянкою та набуває право власності на них.

Предметом позову є визнання недійсними договору позики без номеру від 29.12.2014 року, недійсним іпотечного договору від 29.12.2014 року та договору про задоволення про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 лютого 2015 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до договору позики грошей б/н від 29.12.2014 року позивач отримав від відповідача грошові кошти у сумі 946200,00 грн., що за курсом НБУ становить 60000 доларів США. Відповідно до п. 2 договору позики грошей б/н від 29.12.2014 року Сторони (позивач і та відповідач) своїми підписами під цим договором підтверджують факт передачі суми позики, яка відбувалася до моменту підписання цього договору. З метою забезпечення зобов`язань позивача за договором позики грошей б/н від 29.12.2014 року між сторонами укладено іпотечний договір від 29.12.2014 року, який посвідчений нотаріусом та підписаний сторонами. В подальшому відбулася передача майна у власність іпотекодержателя (відповідача), що підтверджується доданим позивачем до позовної заяви договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року. Відповідно до п. 12 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року відбулась фактична передача майна від іпотекодавця (позивача) до іпотекодержателя (відповідача) . Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.02.2015 року посвідчений нотаріусом та підписаний позивачем і відповідачем.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто необхідно встановити наявність умислу як у ОСОБА_6 так і у ОСОБА_2 . Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилалась на те, що оспорені позивачем договори відповідали волевиявленню сторін правочину. При цьому, позивач не довів наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_2 . Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а суд не встановив, що під час укладення спірних договорів не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, то відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо клопотання відповідача у справі про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Між тим, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через його недоведеність то відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та доведеним.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2ст. 137 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи убачається, що представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано ордер серії ХВ №001462 та попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, підписаний адвокатом Тимошенко Д. В.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів понесення ним витрат на правову допомогу.

Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено заборону на проведення будь-яких дій з відчуження та державної реєстрації права власності на частку ( що належить на праві власності ОСОБА_2 ) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вимоги ч.9 ст.158 ЦПК України суд дійшов висновку про скасування заходів забезпечення позову.

Суд здійснює розподіл судових витрат відповідно до ч.1ст. 141ЦПК України, та залишає судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів відмовити в повному обсязі.

Судовий збір залишити за позивачем.

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тимошенко Дмитра Володимировича про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року шляхом накладення заборони на проведення будь яких дій з відчуження та державної реєстрації права власності на частку (що належить на праві власності ОСОБА_2 ) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Третя особа: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2024 року.

Суддя Л.М. Рибальченко