Дата документу 09.09.2024
Справа № 334/7136/24
Провадження № 2-о/334/319/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2024 року м. Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Філіпова І. М., розглянувши в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком,

встановив:

03.09.2024 року адвокат Стариченко М. П., в інтересах заявника ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком - ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що з 10.09.2011 по 15.04.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу в них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. договору від 31.05.2021 року про участь батьків у вихованні дитини, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 досягли згоди щодо того, що спільна малолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде перебувати на постійному утриманні батька та проживати разом із ним (п. 2). Договором про участь батьків у вихованні дитини встановлюється обов`язок батьків утримувати дітей без сплати аліментів один одному, так як діти залишаються проживати з кожним із батьків (абз. 1 п. 4). Після укладення вищезазначеного договору, наприкінці 2021 року ОСОБА_3 разом із молодшою донькою, ОСОБА_4 , виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки та мешкають там разом по цей час. Повертатися назад до України ОСОБА_3 разом з молодшою донькою не має наміру.

Заявник разом зі старшою дитиною ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією акта обстеження умов проживання від 09.08.2024. Батько малолітньої ОСОБА_2 створив для дитини атмосферу любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Заявник з повною відповідальністю ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Крім забезпечення дитини матеріально, під його особистим контролем і за його безпосередньої участі дитина навчається в школі, відвідує секції, відпочиває, проходить лікування, тобто дитині створені всі умови для гармонійного і усестороннього розвитку особистості.

22.06.2022 заявником до ІНФОРМАЦІЯ_1 було подано заяву про надання відстрочки від призову під час мобілізації у зв`язку з тим, що останній самостійно виховує дитину віком до 18 років.

14.10.2022 ІНФОРМАЦІЯ_1 надано відповідь згідно з якою (дослівно): «Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. З урахуванням вищезазначеного. Ви маєте право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації». Даною відповіддю заявнику, була фактично надана відстрочка від призову.

Разом з тим, у червні 2024 під час усного звернення заявника до ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження терміну надання відстрочки ОСОБА_1 . заінтересованою особою було рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з положеннями частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч.2, 3 ст. 11 ЦК України)

За зальним правилом ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У свою чергу цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК).

Частиною 4 статті 14 ЦК України визначено, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

У відповідності до статті 15 ЦК України: 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК. України)

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст. 19 ЦПК).

Детальний аналіз вищенаведених норм матеріального та процесуального цивільного права дає підстави для висновку, що на звернення до суду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом, в тому числі і в порядку окремого провадження, має право кожна фізична особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її особистих цивільних прав, свобод чи законних інтересів, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Відповідно до ч.1, п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Юридичні факти у цивільному законодавстві - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами в контексті цивільного законодавства. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі.

Згідно ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

За змістом ч.2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

З огляду на поняття цивільних відносин, наведене у ч.1 ст. 1 ЦК України, а також положення ст. 293 та ст. 315 ЦПК України слід зробити висновок, що заінтересованими особами у справах окремого провадження слід вважати таких осіб, які є учасниками правовідносин із заявником та для яких певний факт є безспірним, не має наслідком виникнення спору про право, а має юридичне (правове) значення та є обов`язковим для врахування при здійсненні заявником охоронюваних законом особистих прав та інтересів особи або створення умов для здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав.

Отже, цивільне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих (суб`єктивних) чи майнових прав фізичних осіб, які відповідні особи реалізують у цивільних відносинах з іншими особами.

Спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами цих відносин існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільного суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тобто прав цивільного характеру;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Відповідні роз`яснення містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанова Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р.).

В заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки, та які саме. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Верховним Судом у постанові від 27.09.2023 у справі № 201/5972/22 зазначено наступне:

«У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України не є вичерпним.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт та чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Отже, вирішуючи питання чи підлягає розгляду заява про встановлення факту в порядку цивільного судочинства (підвідомчість даної заяви суду), виходячи з мети встановлення відповідного факту, суд серед іншого повинен з`ясувати чи має цей факт юридичне значення для заявника в контексті його цивільних прав та обов`язків, тобто чи від встановлення відповідного факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи, тобто прав цивільного характеру.

Встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, як зазначено вище, заявнику необхідно для отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

За змістом статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналогічне положення міститься в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу»

У преамбулі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначається, що цей Закон встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (преамбула Закону).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1. Закону)

Згідно з ч.9 ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на відповідні категорії, серед яких: військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відповідно до ст. 3 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Системний аналіз вищенаведених положень цивільного та спеціального (публічно-правового) законодавства, дає підстави для висновку, що обов`язок захисту Вітчизни не відноситься до категорії особистих цивільних обов`язків особи, а отже і право на звільнення від цього обов`язку не є цивільним правом, оскільки відповідні правовідносини виникають між громадянином та державою, вони регулюються не договором чи актами цивільного законодавства, а Конституцією України та прийнятими на її основі спеціальними законами України, що мають публічно правовий характер, зокрема: Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом « Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Таким чином, від факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, про встановлення якого просить заявник, в контексті мети, з якою заявник пов`язує цей факт, не залежить виникнення чи визнання, невизнаного того чи іншого цивільного права або інтересу особи, цей факт також не має наслідком звільнення ОСОБА_1 від цивільного обов`язку, які згідно з положеннями статей 13, 14 ЦК України особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Зазначене свідчить, що заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком для цілей отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації , а отже і скасування усіх мобілізаційних обмежень, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 в справі 638/2304/17 зробив правовий висновок, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Окрім вищевикладених мотивів, заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не підлягає розгляду в окремому провадженні також з наступних підстав.

У цивільних правовідносинах факт самостійного виховання батьком (матір`ю) дитини, а отже і факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини особа може підтвердити судовим рішенням про позбавлення одного з батьків батьківських прав, визнання особи (батька/матері) недієздатною, оголошення одного з батьків безвістно відсутнім, рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком (матір`ю), про відібрання дитини тощо. У таких випадках не підлягає окремому встановленню факт самостійного виховання дитини одним з батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Водночас згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків ( ч.ч.1,2 ст. 152 СК України)

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 ст. 157 СК України визначено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Отже, згідно чинного законодавства права дитини забезпечуються виконанням батьківських обов`язків обома батьками.

З наведеного слідує, що повна відмова від виховання та утримання дитини одним з батьків, а також зняття з себе відповідальності за їх виховання, розвиток та утримання, суперечить цивільному законодавству, моральним засадам суспільства та порушує права дитини.

За наявності у дитини обох дієздатних батьків, один з яких не виконує батьківських обов`язків і не має наміру їх виконувати, факт самостійного виховання дитини батьком (матір`ю), відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини наявністю рішення суду про встановлення факту, який просить заявник.

Крім цього, слід зазначити, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. У разі відмови заявнику в прийнятті певних документів, якими він підтверджує наявність відповідних обставин чи в прийнятті певного рішення, заявник має право оскаржити такі дії чи рішення до компетентного суду. А суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії державних органів щодо розгляду спірного питання. Тобто, вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови державних органів у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями тощо, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Суд наголошує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 (в справі № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Заявник вказує, що 14.10.2022 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 він отримав відповідь щодо наявності в нього права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, як чоловік, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

У подальшому у червні 2024 року заявник отримав від ІНФОРМАЦІЯ_1 усну відповідь, що він немає права на відстрочку та йому рекомендовано звернутися до суду.

Враховуючи, що між заявником ОСОБА_1 та відповідним ТЦК та СП виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, і не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, а отже не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви, заявлені вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав цивільно правового характеру, а тому не підлягають розгляду судом за правилами цивільного судочинства в порядку окремого провадження на підставі ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 186, статтями 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Філіпова І. М.