Справа № 390/1253/21
Провадження № 2/390/47/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2024 р.Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Бойко І.А.,

при секретарі Кричун А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача в/ч НОМЕР_1 Костинського Я.О.,

представника відповідача МО України Вологжаніної О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до в/ч НОМЕР_2 та МО України, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у сумі 154538,87 грн та судовий збір в сумі 1545,87 грн та витрати на юридичну допомогу, розмір якої в подальшому оцінив у сумі 13200 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23.04.2021 з вини військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який керував транспортом БРДМ-2п1, було спричинено ДТП, в результаті якої пошкоджено автомобіль позивача «Honda Accord», державний номер НОМЕР_3 .

ДТП сталася у зв`язку з порушенням водієм військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху, що підтверджується постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09.08.2021 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Honda Accord», державний номер НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження. Таким чином, в якості захисту порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачів на свою користь відшкодування майнової шкоди у вищенаведеному розмірі.

Представник відповідача МО України Вологжаніна О.Д. у відзиві на позов зазначила, що ДТП скоєно з вини військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 . Зазначена військова частина є юридичною особою та на праві оперативного управління володіє джерелом підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди майну позивача. У зв`язку з чим відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем ОСОБА_3 під час керування транспортної машини БРДМ-2п1 повинна нести військова частина, на обліку та в оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки. Представник МО України вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, тому просила відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, зазначених в позові, просили його задовольнити повністю.

Представник відповідача в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив, що для відшкодування спричиненої шкоди позивач повинен звернутись до МТСБУ, яке зобов`язано сплатити відшкодування.

Представник відповідача Міністерства оборони України Вологжаніна О.Д. позов заперечила та пояснила, що МО України не належний відповідач у справі, оскільки відсутня його вина у спричиненні шкоди позивачу, тому просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши в сукупності докази, наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що власником автомобіля «Honda Accord», державний номер НОМЕР_3 , є ОСОБА_1 (т.1 а.с.53).

23.04.2021 року о 14.30 год. ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , керуючи військовим транспортом БРДМ-2п1, реєстраційний номер НОМЕР_5 , по автомобільній дорозі Н-14 Олександрівка - Миколаїв на 39 км, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушено пункт 12.1 Правил дорожнього руху України та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 09.07.2021 у справі № 390/575/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили (т.1 а.с.9-10).

Згідно з нарядом № 33/21 від 11.01.2021, актом приймання-передачі військового майна № 25 від 22.04.2021 військова частина НОМЕР_1 отримала технічно справну БРДМ-2п1, бортовий номер ФО2ПТ3303, 22.04.2021 та облікувала її у відповідній службі (т.1 а.с.144-147).

З акту огляду транспортного засобу та ремонтної калькуляції № НОМЕР_6 від 06.05.202я вбачається, що загальна вартість ремонту автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 246930,02 грн (т.1 а.с.29-52).

Відповідно до звіту № 10-21 від 13.05.2021 про незалежну експертну оцінку легкового автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , наданого суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складників КТЗ та втрати товарної вартості, станом на момент незалежної експертної оцінки складає 154538,87 грн (т.1 а.с.11-28).

Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Суд враховує, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 234/16272/15-ц.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першої статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема БРДМ-2п1, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за № 6 від 27.03.1992 (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Суд установив, що станом на 22.04.2021 року транспортний засіб БРДМ-2п1 реєстраційний номер НОМЕР_5 обліковувався на балансі військової частини НОМЕР_1 , громадянин ОСОБА_3 проходив службу у зазначеній військовій частині та під час керування цим транспортним засобом був при виконанні службових обов`язків.

Крім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 05.06.2018 року по справі №243/10982/15-ц, шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. На цьому наголосив Верховний Суд у справі № 904/1039/20.

Отже, суд дійшов висновку, що саме військова частина НОМЕР_7 , відповідно до статті 1187 ЦК України, повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а у задоволенні позовних вимог до відповідача Міністерства оборони України слід відмовити.

Відповідач в/ч НОМЕР_1 доказів на спростування розміру заподіяної шкоди суду не надав.

Суб`єктом оціночної діяльності проведено оцінку вартості матеріального збитку, завданого майну позивача, а саме - автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під час якої надано звіт № 10-21 від 13.05.2021, згідно якого ринкова вартість вказаного транспортного засобу до ДТП становила 354020,99 грн, а вартість відновлювального ремонту складає 154538,87 грн. При даних умовах вартість збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті його пошкодження, станом на дату оцінки становить 154538,87 грн.

Згідно п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Таким чином, з відповідача в/ч НОМЕР_1 на користь позивача підлягає стягненню відшкодування матеріальної шкоди, що визначається вартістю відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнтом фізичного зносу складників КТЗ і величини ВТВ, та становить 154538,87 грн.

Заперечення представників відповідачів, стосовно того, що відшкодування шкоди позивачу має здійснити МТСБУ, суд відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до п.п. (а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно--правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 1.5 ст. 1 Закону транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

У згаданому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у п. 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючого коефіцієнту залежно від типу транспортного засобу. З огляду на зазначене вище, МТСБУ не має правових підстав для виплати ОСОБА_1 відшкодування з фонду захисту потерпілих за випадком, коли збиток завдано БРДМ-2, оскільки для такого типу ТЗ Законом не встановлено коригуючий коефіцієнт.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого відноситься шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно вимог п.п. 33.1.4 п. 33.1.ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до п. 41.1 а) ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок військових частин щодо здійснення страхування цивільно-правової відповідальності на випадок ДТП за участю спеціальної військової техніки не передбачено.

З урахуванням наведеного, Моторне (транспортне) страхове бюро України, не повинно відповідати за шкоду, яка спричинена військовою технікою за час виконання бойових завдань.

Вирішуючи позовні вимоги щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень, закріплених ст.141 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, які здійснив позивач, суд виходить з вимог ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, згідно яких судові витрати у виді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову пропорційно до задоволених вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову до відповідача Міністерства оборони України, суд розподіл судових витрат здійснює лише стосовно позовних вимог, задоволених до відповідача в/ч НОМЕР_1 .

У зв`язку із повним задоволенням суті позовних вимог до відповідача в/ч НОМЕР_1 документально підтверджені судові витрати позивача, у виді судового збору в сумі 1545 грн за пред`явлення позову, підлягають стягненню з відповідача А 1744 на користь позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представництво інтересів позивача ОСОБА_1 під час судового розгляду даної справи здійснював адвокат Вишня Є.В. на підставі ордера серії КР № 52770 від 07.07.2021 року, договору про надання правової допомоги від 01.08.2021, згідно яких вартість правничої допомоги щодо відшкодування ОСОБА_1 шкоди, яку завдано ДТП в/ч НОМЕР_1 , та за представництво його інтересів в суді складає 13200 грн. В якості підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 професійної правничої допомоги суду надано розрахункову квитанцію серії ЛВАК № 598101 від 01.08.2021, згідно якого адвокату Вишні Є.В. сплачено 13200 грн за професійну правничу допомогу по договору від 01.08.2021 (т.1 а.с.116-117).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 755/9215/15-ц, зроблено висновок, згідно якого ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про ?захист? прав ?людини ?і основоположних? свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу можливе лише у разі заявлення відповідного клопотання сторони.

Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечень щодо невідповідності розміру витрат на правову допомогу щодо складності справи або неправильності розрахунку такого розміру представником відповідача НОМЕР_1 до суду не надано, незважаючи на те, що докази витрат позивача на правовому допомогу отримано відповідачем разом з позовною заявою і останній мав достатньо часу для підготовки заперечень щодо розміру вищевказаних витрат позивача.

Згідно ч.1 ст.130 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, фактичний обсяг правової допомоги, отриманої позивачем, реальність її надання та розмір витрат відповідають критерію необхідності, розумності й співмірності відносно складності справи, за відсутності заперечень відповідачів, тому суд приходить до переконання, щодо необхідності стягнути з відповідача в/ч НОМЕР_1 на користь позивача відшкодування витрат на правову допомогу, у розмірі, заявленому позивачем.

Загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 14745 грн.

На підставі ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст.1-3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст.ст. 386, 1187 ЦК України, ст.137 Господарського кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 12-14, 81, 89, 137, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, керуючись ст.ст.4-5, 10, 12-14, 77-81, 95, 133, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 154538 (сто п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять вісім) грн 87 коп.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 14745 грн, в якості відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідачі: АДРЕСА_2 , ,

Міністерство оборони України, просп.Повітрофлотський, 6, м.Київ, поштовий індекс 03168, .

Повний текст рішення виготовлено 18.03.2024.

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.А.Бойко