Дата документу 13.03.2024 Справа № 336/4610/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/4610/17 Пр. № 22-ц/807/425/24Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2023 року про відмову в задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про визнання судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, у справі за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 аліментів

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року боржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до суду із вищезазначеною заявою (а.с. 20-24), в якій просив визнати судовий наказ у цій справі таким, що не підлягає виконанню, на підставі ст. ч. 2 ст. 432 ЦПК України, у зв`язку із тим, що його було видано помилково.

В обґрунтування своєї заяви боржник зазначав, що 12.09.2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя був виданий судовий наказ (а.с. 11) у цивільній справі № 336/4610/17-ц (пр. 2-н/336/291/2017), яким з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини з усіх видів його доходів, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви про видачу судового наказу і до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Боржник ОСОБА_1 копію судового наказу не отримував та дізнався про нього лише в червні 2023 року, після ознайомлення його представника з матеріалами справи. Посилаючись на ст. ст. 181 ч. 3, 183 ч. 5 СК України, ст. 432 ЦПК України, вважає, що судовий наказ було видано помилково, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що при подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в серпні 2017 року ОСОБА_3 мала зазначити, що дитина проживає разом з нею, і додати до заяви документ, який підтверджує факт проживання сина разом з нею згідно із законодавством України, а долучена до заяви про видачу судового наказу довідка голови квартального комітету про склад сім`ї ОСОБА_3 № 47 не є документом, який підтверджує факт проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю і за своїм змістом не є довідкою про реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 . Крім того, в грудні 2019 року ОСОБА_3 разом з дитиною без відома ОСОБА_1 виїхала за межі України і з того часу він позбавлений можливості спілкуватися зі своїм сином через створення ОСОБА_3 перешкод у зазначеному спілкуванні.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Галущенко Ю.А. (а.с. 28).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2023 року (а.с. 34-37) у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про визнання судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 42-48) просив вищезазначену ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати і постановити нову, якою визнати судовий наказ Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, на підставі ч.2 ст. 432 ЦПК України, у зв`язку із тим, що вказаний судовий наказ у цій справі було видано помилково.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 58).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 16 січня 2024 року (а.с. 73-74), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 75), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів апеляційного суду взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно (довідка а.с. 93).

Заявник ОСОБА_3 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу боржника у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом про дату час та місце розгляду цієї справи з дотриманням вимог ЦПК України (а.с. 77-92,94-98), у тому числі апелянт боржник ОСОБА_1 додатково через свого представника адвоката Великанова М.О. (а.с. 51-55, 71), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, та стягувач ОСОБА_3 через оголошення на веб сайті Судової влади України (а.с. 977-98), оскільки інформація у цій справі про її реєстрацію в установленому законом порядку на теперішній час в апеляційного суду відсутня (а.с.96), а із змісту вищезазначеної заяви боржника (а.с.23) у суді першої інстанції вбачається, що начеб - то остання 04.12.2019 року виїхала з України, всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, від представника апелянта боржника ОСОБА_1 адвоката Великанова М.О. надійшло апеляційному суду клопотання (а.с. 99-100), в якому останній просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його та його довірителя.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: клопотання представника апелянта задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи… фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеної заяви боржника у цій справі, керувався ст.ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265, 273, 432, 353, 354 ЦПК України та виходив із відсутності правових підстав для задоволення останньої.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись повністю не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Оскільки, має місце у цій справі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, передбачене ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України, яке є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції (у вигляді оскаржуваної ухвали ст. 258 ч. 1 ЦПК України) та ухвалення нового судового рішення, зокрема: питання розглянуто судом за відсутності …учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду 25 вересня 2023 року, в якому і була постановлена оскаржувана ухвала, взагалі (довідка суду першої інстанції про відкладення розгляду заяви з 05.09.2023 року на 25.09.2023 року - а.с. 33, за якою одразу розташована оскаржувана ухвала а.с. 34 (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим - ст. 432 ч. 3 ЦПК України), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (апеляційна скарга боржника ОСОБА_1 в особі представника адвоката Великанова М.О. у тому числі містить вказанае обґрунтування - а.с. 47-48).

Разом із тим, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у цій справі по суті вирішення вищезазначеної заяви сторони боржника у цій справі, а тому вважає доцільним за результатами скасування судового рішення суду першої інстанції у вигляді оскаржуваної ухвали у цій справі ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вищезазначеної заяви сторони боржника знов, тобто повторити судове рішення суду першої інстанції у цій справі по суті заяви.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12 вересня 2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у цій справі № 336/4610/17-ц (2-н/336/291/2017) видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів його доходів щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.11).

Як слідує із довідки № 47, виданої головою квартального комітету № 106 Шевченківського району м. Запоріжжя 17.08.2017 року (а.с.7), ОСОБА_3 , 1981 р.н., проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та має склад сім`ї: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Судовий наказ це особлива форма судового рішення, запроваджена ЦПК України (ст. 258 ч. 1 п. 4), про стягнення з боржника грошової суми …, якій належить право такої вимоги. Судовий наказ одночасно є виконавчим документом (ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню… в порядку, встановленому ст. 432 … цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, визначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року по справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Таким чином, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено судовий спосіб захисту прав боржника у разі, якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що, звертаючись до суду першої інстанції із вищезазначеною заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 долучила до заяви про видачу судового наказу довідку, яка за своїм змістом і формою, на його думку, не є документом, який підтверджує факт проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю, а тому судовий наказ було видано помилково. Також, заявник просив звернути суд увагу на те, що в 2019 році ОСОБА_5 без його відома виїхала з України разом з дитиною, і через це він не має можливості спілкуватися з сином (зміст заяви боржника - а.с. 23, довідка прикордонної служби про виїзд дитини ОСОБА_6 08.06.2012 року у пункті пропуску Бориспіль Київ-Париж ).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Суд звернув увагу, що ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що твердження боржника про те, що стягувач додала до заяви про видачу судового наказу довідку, яка за своїм змістом і формою не є довідкою про реєстрацію місця проживання дитини, а також відсутність можливості спілкуватися з сином через те, що ОСОБА_3 виїхала з ним за межі території України, і дані факти слугують підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не може бути взято до уваги судом у цій справі, оскільки піклування про дитину і надання їй матеріальної допомоги є обов`язком батька.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що стягувачка ОСОБА_3 звернула до примусового виконання судовий наказ, і що на даний час з заявника стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина.

Також, суд першої інстанції правильно зазначав, що всі наведені заявником вищезазначені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу, виданого 12.09.2017 року у цивільній справі № 336/4610/17-ц таким, що не підлягає виконанню, оскільки заява про видачу судового наказу подана матір`ю дитини про стягнення аліментів з батька дитини відповідала за формою та змістом вимогам ст. 163 ЦПК України та відповідала критеріям, визначеним в ст. 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що немає правових підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки судовий наказ було видано у відповідності до норм цивільного процесуального Закону, на підставі заяви, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в ст. 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 в іншій частині не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції обставин цієї справи та правильного висновку суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію боржника ОСОБА_1 у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Разом із тим, вищезазначені обставини, на які посилалась сторона боржника у своїй вищезазначеній заяві у цій справі лише із наданням саме належних, допустимих доказів того, що неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на дату видачі вищезазначеного судового наказу 12 вересня 2017 року мешкав не із стягувачем ОСОБА_3 , а - із боржником ОСОБА_1 , могли бути і лише свого часу і лише обставинами для перегляду вищезазначеного судового наказу судом за нововиявленими обставинами (ст. 170 ч. 8 ЦПК України), але вони не можуть бути і не є обставинами, передбаченими ст. 432 ЦПК України, за наявності яких може бути визнаний вищезазначений судовий наказ у цій справі таким, що не підлягає виконанню, останній був виданий судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ЦПК України та будь-яка помилка при його видачі з боку суду першої інстанції у цій справі відсутня.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною боржника суду першої інстанції у цій справі не надані.

Також, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони боржника.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та стороною боржника апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України боржник ОСОБА_1 у цій справі здійснює своє право на захист на свій розсуд.

Однак, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права …осіб… у спосіб, визначений законом.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони боржника лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2023 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову); у задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про визнання судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, у цій справі відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1,13 ЦПК України у разі відмови боржникові у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2023 року у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій справі нове судове рішення (прийняти постанову).

У задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про визнання судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 14.03.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.