Справа № 331/3226/24
Провадження № 2/331/1830/2024
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря судового засідання Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав, -
Позивачка, через представника адвоката Косякову З.М., звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 . Від цих стосунків позивач має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої відповідно до свідоцтва про народження дитини зазначений відповідач. Дитина постійно проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні.
На підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Відповідач від сплати аліментів ухиляється, станом на 31 січня 2024 року має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 131 933,61 грн.
Виходячи з того, що заборгованість по сплаті аліментів відповідачем не погашена, 04 травня 2024 року на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з відповідача стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2021 року по 31 січня 2023 року. З 2018 року відповідач не проживає разом з відповідачем та дочкою за їх постійним місцем мешкання, розташованого за адресою: кв. АДРЕСА_1 , місце знаходження відповідача не відомо.
На підставі цього, 25 жовтня 2023 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя винесено заочне рішення про визнання особи - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За непідтвердженими даними відповідач з 2018 р. мешкає на території Польщі і повертатися в Україну наміру не має. Спору стосовно місця проживання дитини між позивачем і відповідачем не виникало, відповідач не заперечував проти проживання дитини з матір`ю.
Весь цей час відповідач будь-яким чином не цікавився життям дитини, її розвитком, станом здоров`я, він не телефонує, не приїздить до дитини, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Поведінка відповідача свідчить про його небажання приймати участь в житті та розвитку дитини, її вихованні. Відповідач не цікавиться ні станом здоров`я дитини, ні її вихованням, ні потребами, в зв`язку з чим дитина тривалий час фактично позбавлена батьківської підтримки. Дитина майже не пам`ятає батька, не має до нього почуттів, фактично не знає його. Позивач самостійно виконує всі обов`язки по утриманню, вихованню, розвитку дитини, піклується про її здоров`я, соціалізацію. Дитина відвідує школу, перебуває на обліку в дитячій поліклініці, має всі необхідні профілактичні щеплення, регулярно проходить необхідні медичні огляди. Між дитиною та матір`ю існують гарні, доброзичливі стосунки. Дитина є доглянутою, розвинутою відповідно до свого віку, умови проживання дитини з матір`ю є гідними та достатніми для виховання і розвитку дитини. Прохає суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.06.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження
12.09.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Представник позивача , адвокат Косякова З.М. до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, долучивши до матеріалів справи висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 4 листопада 2016 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ./а.с.4/.
З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 встановлено, що батьки малолітньої дитини в шлюбі не перебували/а.с.56/.
На підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку./а.с.5/.
Судом встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 3.01.2023 року у розмірі 87 837, 69 відповідачем не погашена і 04 травня 2024 року на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з відповідача стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2021 року по 31 січня 2023 року./а.с.7-10/.
25 жовтня 2023 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя ухвалено заочне рішення про визнання особи - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням./а.с.13-17/.
Згідно довідки Департаменту освіту і науки центрального відділу освіти Запорізької гімназії №98 від 26.02.2024 року №02.01.-24/022 встановлено, що ОСОБА_3 , учениця 1-а класу, з 2023 року навчається в Запорізькій гімназії №98. Мати самостійно займається її вихованням, піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. За період навчання класний керівник спілкувався лише з матір`ю. Батько батьківські збори не відвідував, за інформацією про освітні здобутки доньки не звертався/а.с.19/.
До матеріалів справи долучена позитивна характеристика з місця роботи ОСОБА_1 /а.с.24/.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вказано, що комісія визнала наявним факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та прийняла рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав./а.с.56-58/.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, немає. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з ОСОБА_2 аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач був попереджений органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини.
При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).
Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дитини, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення його батьківських прав.
Доводи позивача про те що, маючи докази наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а саме ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, не виявлення інтересу до життя дитини, не заслуговує на увагу, оскільки, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, доведення обставин саме свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача, в свою чергу, позивачкою належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження вказаних обставин надано не було.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача з огляду те, що у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, даний висновок є недостатньо обґрунтованим.
Крім того, суд звертає увагу на те, що у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вказано, що «що Голова комісії зателефонувала ОСОБА_2 на номер телефону, який був вказаний позивачкою. На дзвінок відповіла жінка, яка представилась дружиною ОСОБА_2 , повідомила, що він наразі не може відповісти, однак зазначила, що він проти позбавлення його батьківських прав. Зі слів жінки, мати дитини, ОСОБА_1 нічого не говорила про аліменти, а виховувати дитину він звичайно не може, оскільки перебуває в Польщі. Всю розмову жінка зверталась до чоловіка(ймовірно ОСОБА_2 ) та передавала йому слова.»/а.с.57/.
Суд звертає увагу і на ту обставину, що позивачка в позові вказала, що відповідач не проживає з ОСОБА_1 та дитиною з 2018 року, доказів долучено до матеріалів справи не було. Відповідно до заочного рішення від 25 жовтня 2023 року ухваленого Жовтневим районним судом м.Запоріжжя про визнання особи - ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, встановлено,що ОСОБА_2 не проживає заадрсою АДРЕСА_1 з 2020 року.
Судом ,зі слів позивачки та висновку органу опіки та піклування, встановлено, що відповідач мешкає в Польщі, що є доказам, того, що у нього існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи позивачка не надала належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.7,19,150,155,164,166 СК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 12.11.2024 року.
Суддя: Н.В.Фісун