ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8337/24 Справа № 202/8507/22 Суддя у 1-й інстанції - Доценко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Громова Юліана Антолійовича на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна, державний нотаріус П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: ПН ДМНО ОСОБА_3 , державний нотаріус П`ятої ДДНК Бутова А.Г., ПН ДМНО ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 2-19), в обґрунтування якого посилалась на те, що ОСОБА_5 була самотньою особою, не мала родичів.

Вона проживала в сусідній з позивачкою квартирі.

Тому родина ОСОБА_6 взяла під опіку ОСОБА_5 .

З серпня 2013 року по серпень 2021 року позивачка проживала в квартирі ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 ввжала родину ОСОБА_6 своєю сім`єю.

У них був спільний побут, мали взаємні права та обов`язки.

ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_5 до самої смерті та своїм коштом поховала її після її смерті.

ОСОБА_5 мала намір залишити свою квартиру у спадок ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Коли ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса для реалізації свого спадкового права 22.09.2022 року, вона дізналась, що спірна квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння власника (ще за життя ОСОБА_5 ) на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького нотаріального округу Любченко М.В. за реєстр №2125.

Власником став ОСОБА_7 .

В подальшому квартира неодноразово продавалась.

Останнім власником квартири на підставі договору купівлі-продажу №599 від 02.12.2021 року стала ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що квартира вибула із володіння власника ОСОБА_5 незаконно. Тому вона, як спадкоємець після її смерті, вважає ефективним способом захисту витребування квартири із чужого незаконного володіння.

На підставі вищевикладеного, просила суд встановити факт проживання її однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_5 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з серпня 2012 року по дату смерті - 06 серпня 2021 року та витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: ПН ДМНО ОСОБА_3 , державний нотаріус П`ятої ДДНК Бутова А.Г., ПН ДМНО ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 236-240).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Громов Ю.А. подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 2-17), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_8 необхідно позивачу для отримання права на спадщину як спадкоємця четвертою черги за законом, відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються в отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №1500 від 07.08.2021 року ( копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 45).

Відповідно до Висновку щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 06.08.2021 року, складеного о/у СКП ВП №2 встановлено, що ОСОБА_1 виявила мертвою свою сусідку ОСОБА_5 (а.с. 41).

Відповідно до свідоцтва про поховання серії НОМЕР_2 , яке видане ОСОБА_1 зареєстроване місце поховання ОСОБА_5 (а.с. 42).

Після смерті ОСОБА_5 позивачка зверталась з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, якому постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Отроцюк О.В. від 27.09.2022 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 тому що не надані докази на підтвердження родинних відносин та документів на право власності щодо майна померлої ОСОБА_5 (а.с. 47).

Позивачка, звертаючись з позовом, зазначила, що проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю 5 років за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 01.09.2021 року встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 15.07.1996 року одна (а.с. 47 зворот).

Згідно з інформацією із паспорта позивачки ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 22).

У суді першої інстанції допитано в якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

При постановленні оскаржуваного рішення, надаючи оцінку дослідженим доказам, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживала в своїй квартирі за адресою АДРЕСА_3 , а ОСОБА_5 по сусідству, в квартирі АДРЕСА_2 , одна.

Показання з цього приводу свідків є різними. Так батько позивачки зазначив, що ОСОБА_1 проживала і ночувала в своїй квартирі із сім`єю, але іноді могла ночувати і у ОСОБА_5 , коли не було місця.

Інші свідки про те, що ОСОБА_1 проживала в квартирі ОСОБА_5 знають лише зі слів самої ОСОБА_1 .

Покази свідків є лише одним із видів доказів, і лише їх показання не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки для встановлення такого факту необхідні докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність взаємних прав та обов`язків.

До подібного висновку прийшов ВС у постанові від 14 лютого 2018 року за результатами розгляду справи № 129/2115/15-ц, а також у постанові від 12.11.2020 року у справі №750/12880/19, провадження №61-8759св20.

ОСОБА_1 має сім`ю: неповнолітнього сина та чоловіка, з яким не розлучена. Відсутні докази, що члени сім`ї позивача прийняла спадкодавця ОСОБА_5 як члена своєї сім`ї і що в них виникли спільні права та обов`язки щодо один одного.

Надані позивачкою чеки та квитанцій про оплату комунальних платежів суд не прийняв як доказ проживання однією сім`єю та несення витрат ОСОБА_1 на утримання квартири, оскільки всі квитанції оформлені на ім`я ОСОБА_5 також відсутні будь-які банківські транзакції про перерахування ОСОБА_1 коштів на утримання житла ОСОБА_5 із своїх коштів, які б свідчили про регулярний характер. Сама наявність цих чеків (квитанцій) у ОСОБА_6 не свідчить про те що вона своїм коштом несла витрати, тому що з її слів після смерті ОСОБА_5 у неї був доступ до квартири померлої та вона забрала з квартири всі документи, що належали останній.

Той факт, що позивачка виявила в квартирі АДРЕСА_2 труп ОСОБА_5 , відомості про те, що вона отримувала свідоцтво про смерть та свідоцтво про поховання ОСОБА_5 не свідчить про факт проживання із зазначеною особою однією сім`єю не менше 5 років до дня відкриття спадщини, що є обов`язковою умовою відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Показання свідків та інші надані докази в своїй сукупності дають підстави вважати, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 склались добросусідські відносини і ОСОБА_1 опікувалась сусідкою, яка була одинокою, тривалий час до самої її смерті. Їх відносини не носили характеру усталених та реальних сімейних відносин.

Разом з тим, надання допомоги та піклування позивачем за ОСОБА_5 , яка була одинокою особою похилого віку не є безумовним підтвердженням наявності факту проживання позивачки з нею однією сім`єю та наявність між ними сімейних стосунків, що є обов`язковою умовою відповідно до ст. 1264 ЦК України.

Установивши викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що характер відносин між позивачкою та спадкодавцем не носив сімейного характеру та не був пов`язаний зі спільним веденням господарства, спільним бюджетом, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. Отже, позивачем не підтверджено належними доказами факт її спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити за недоведенністю.

Апеляційний суд із такими висновками погоджується із огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №582/18/21 від 18.09.2023 року.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі №554/14633/15-ц та від 21.03.2019 року у справі №461/4689/15-ц.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, сформованими у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020 року принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Із урахуванням викладеного суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність належними доказами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції. Тоді як матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків у неї зі спадкодавцем не менше як 5 років до моменту відкриття спадщини.

Із матеріалів справи убачається, що за життя ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На день її смерті та 6 місяців після смерті за даною адресою ніхто не був зареєстрований. Позивачка разом із родиною має відмінне місце реєстрації, що відповідає її фактичному місцю проживання: АДРЕСА_3 .

Тоді як за змістом позиції Верховного Суду, сформованій у справі №542/1648/19 від 25.05.2022 року саме по собі надання позивачем допомоги спадкодавиці за її життя та її поховання не є доказом проживання однією сім`єю з нею за відсутності доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків. Відтак, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги щодо показів свідків на увагу не заслуговують, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, зазначені показання не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмета доказування, і не стосуються спільного проживання позивачки з померлою однією сім`єю, а свідчать про епізодичні відвідування нею спадкодавця та надання допомоги за потреби та підтримання зі спадкодавцем добрих стосунків.

Зокрема, покази свідка ОСОБА_9 спростовують твердження позивача щодо проживання позивача разом з померлою. Покази інших свідків ґрунтуються на припущеннях, оскільки обставини стосовно того, що позивачку зі спадкодавицею пов`язував спільний побут, їм відомі зі слів самої позивачки. Вказані свідки не підтвердили факт того, що позивач проживала з померлою, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Загальне цитування позивачем у доводах апеляційної скарги положень статті 3 СК України та про те, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає колегія суддів відхиляє, як безпідставні оскільки незалежно від характеру взаємовідносин між позивачкою та спадкодавицею, має істотне значення та підлягає встановленню саме факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років до відкриття спадщини.

При цьому факт такого проживання передбачає не лише проживання за однією адресою, а і ведення зі спадкодавцем спільного господарства, тобто сторони повинні мати взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, зокрема, щодо оцінки в якості доказів показів свідків, які не є визначальними у вирішенні питання про спадкування на підставі статі 1264 ЦК України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на висновки Верховного суду викладені в рамках перегляду інших справ колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі висновки зроблені за обставин відмінних від даної справи.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про те, що позивачкою не доведено факт проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю не менш 5 років до дня відкриття спадщини, а тому у позивачки не виникло право на спадкування відповідно до положень ст.1264 ЦК України після смерті спадкодавця як спадкоємця 4 черги за законом.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є власником спірної квартири та не довела право на спадкування після смерті ОСОБА_5 на підставі ст.1264 ЦК України, є вірним висновок суду про те, що у позивача не виникло право на звернення з віндикаційним позовом про витребування квартири із чужого незаконного володіння.

Враховуючи вказане, не мають правового значення посилання апелянта в апеляційній скарзі на висновки Верховного суду викладені в рамках перегляду інших справ щодо витребування майна із чужого незаконного володіння.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Громова Юліана Антолійовича залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова Т.П. Красвітна