Справа № 454/1699/23 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/1089/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням та стягнення моральної шкоди, судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

20.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, які розсташовані в АДРЕСА_1 , шляхом зобов"язання ОСОБА_4 не чинити їй та іншим особам, які її представляють, перешкод у такому користуванні цим майном та передати ОСОБА_1 чи особам, які представляють її інтереси, ключі від вхідних дверей житлового будинку, господарських будівель і споруд, хвіртки та брами; стягнути з відповідача в її користь 500 000 грн моральної шкоди та судові витрати.

Позов обгрунтовувала тим, що з 13.10.2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 .13.03.2015 року відповідач її побив, спричинивши легкі тілесні ушкодження. З цього часу сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Діти залишились проживати з нею. За фактом нанесення їй легких тілесних ушкоджень було відкрито кримінальне провадження №0000308 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК. В ході розгляду зазначеної кримінальної справи було доведено факт вчинення відповідачем щодо неї злочину. Однак, ухвалою Сокальського районного суду від 08.06.2015 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з її відмовою від обвинувачення. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16.04.2015 року шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу за рішення суду між сторонами неодноразово виникали спори щодо поділу набутого за час шлюбу майна, зокрема, щодо житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_4 продовжував вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо неї, у зв`язку з чим було відкрито ще одне кримінальне провадження за № 000431 від 10.04.2015 року за фактом спричинення їй тілесних ушкоджень під час її спроби потрапити у будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, що свідчить про вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірним будинком. Зазначені обставини призвели до того, що вона разом з дітьми була змушена виїхати за кордон, оскільки відповідач перешкоджає проживанню її та спільних дітей у будинку.

Зазначила, що постановою Львівського апеляційного суду від 29.03.2021 року у справі №454/727/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майн подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно 62,6% житлового будинку та господарських будівель і споруд, які знаходяться в АДРЕСА_1 , визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на 31/100 частину цього житлового будинку та господарських будівель і споруд; визнано за ОСОБА_1 право власності на 69/100 частин цього житлової будинку та господарських будівель і споруд.

Відтак, вона є власником 69/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою в АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вона має гарантоване законом право на вільне користування її майном.

Незважаючи на те, що її частка у спірному будинковолодінні більше як в 2 рази перевищує частку відповідача, ОСОБА_4 не надає доступу їй до цього будинковолодіння.

У 2015 році ОСОБА_4 поміняв всі вхідні замки до дверей житлового будинку, у зв`язку з чим вона була змушена звертатися в поліцію. На її неодноразові вимоги надати ключі від будинку ОСОБА_4 реагував негативно та відмовляв у наданні ключів від будинковолодіння.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 , шляхом зобов"язання ОСОБА_4 не чинити їй та іншим особам, які її представляють, перешкод у такому користуванні цим майном та передати ОСОБА_1 чи особам, які представляють її інтереси, ключі від вхідних дверей житлового будинку, господарських будівель і споруд, хвіртки та брами.

Стягнуто частково з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 1073 грн 60 коп.

В інших позовних вимогах відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди оскаржили представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Вважають оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначають, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення в її користь моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності належних доказів на підтвердження завдання позивачці моральної шкоду у зв`язку з наявність тривалого спору між нею та відповідачем щодо спірного будинковолодіння. При цьому, суд враховував, що позивачка перебуває з дітьми за кордоном, у зв`язку з чим відповідач не може чинити їй перешкоди у користуванні майном і тим самим завдавати моральних страждань у зв`язку з ненаданням їй доступу до житлового приміщення.

Однак, суд не врахував, що необхідність виїзду позивачки за кордон була пов`язана саме зі систематичним вчиненням відповідачем щодо ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства, що підтверджено матеріалами справи, вчиненням їй перешкод в користуванні належним їй на праві власності житловим будинковолодінням. Вважають, що відповідач повинен відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, яку остання зазнала від протиправної поведінки відповідача щодо неї.

Просять рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 вкористь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. В решті рішення залишити без змін.

У засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подану ними скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили рішення суду в частині незадоволених позовних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року розірвано.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами склалися тривалі неприязні стосунки, пов`язані, зокрема, зі спільним користуванням житловим будинком в АДРЕСА_1 , що підтверджується неодноразовими зверненнями позивачки до правоохоронних органів з заявами про нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень та вчиненням ним перешкод у її доступі до спільного майна подружжя.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - житлового будинку в АДРЕСА_1 ,а ОСОБА_1 звернулася зі зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання за нею прав власності за зазначене будинковолодіння.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 454/727/17 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 62,6% житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 право власності на 31/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на 69/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Після ухвалення апеляційним судом зазначеного вище рішення та визнання за ОСОБА_1 права власності на 69/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_4 змінив ключі до вхідних дверей будинку, чим позбавив позивачку доступу до належного їй на праві власності житлового приміщення та можливості використовувати житло для власного проживання.

На даний час у зв`язку з відсутністю доступу до спірного житлового будинку ОСОБА_1 разом з дітьми проживає в Іспанії.

При цьому, іншого житла на праві власності ОСОБА_1 не має.

Враховуючи наведене, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з доведеності зазначених позовних вимог.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_4 в її користь моральної шкоди, виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Враховуючи, що матеріалами справи встановлено обставини, які свідчать про неможливість позивачки користуватися власним житлом, необхідність проживати не за місцем реєстрації та винаймати житло для себе та своїх дітей, а також необхідність звертатися до органів поліції та суду за захистом порушених прав, колегія суддів вважає наявними передбачені законом підстави для стягнення в її користь моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, що є розумним та справедливим, виходячи з характеру спору та доказів, наданих позивачем на підтвердження її спричинення.

З наведених мотивів, рішення суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди слід скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою в цій частині позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою в цій частині позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра