ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/245/24 Справа № 242/456/21 Суддя у 1-й інстанції - Капітонов В.І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бортник В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/456/21 за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності, за апеляційною скаргою Керівника Покровської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Державної інспекції архітектури та містобудування України на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 серпня 2021 року, ухваленого у складі судді Капітонова В.І., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Селидівської міської ради від 25 вересня 2019 року №7-48-1473 йому надано дозвіл на установку групи тимчасових споруд в м.Селидове біля міського ринку та зобов`язано в 10-денний строк укласти договір особистого строкового сервітуту.

30 вересня 2019 року між сторонами укладено договір №260 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд та розроблено паспорт прив`язки з реєстраційним номером 03/2019, підготовлений відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради. У 2020 році позивачем було проведено будівництво нежилих капітальних одноповерхових будівель, а тому нежитлова капітальна одноповерхова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 309,1 кв.м. є власністю ОСОБА_1 . Тобто фактично позивач здійснив нове будівництво, яке було розпочато у жовтні 2019 року та закінчено у жовтні 2020 року. При обстеженні вищезазначених нежитлових будівель встановлено, що будь-яких порушень будівельних норм та стандартів не виявлено, експлуатація будівель можлива, права третіх осіб не порушено. Вся документація стосовно розміщення та використання групи тимчасових споруд (нежитлових будівель) була замовлена та виконана у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» від 21 жовтня 2011 року за №244 «Про затвердження порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності». Будівництво виконано позивачем у відповідності до паспортів прив`язок без порушення будівельних норм.

Проте, дане будівництво було проведено з порушенням вихідних даних на проектування без отримання від відповідача містобудівних умов та обмежень на нове будівництво нежитлових будівель. Таким чином, вищезазначене будівництво підпадає під поняття самочинне будівництво.

Просив суд визнати за ним право власності на нежитлові будівлі загальною площею 309,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі загальною площею 309,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, керівник Покровської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Державної інспекції архітектури та містобудування України, подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, оскільки вона не відлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що між сторонами укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення групи тимчасових споруд. Всупереч вимогам законодавства та договору позивач побудував на місті тимчасової споруди капітальну будівлю загальною площею 309,1 кв.м. Документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів в м.Селидове, ні на час подання позовної заяви, ні апеляційної скарги, позивачем не надано. Як не надано доказів відведення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Крім того, з листа Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 21.06.2023 №02вх940-23/1 вбачається, що відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради містобудівні умови та обмеження на будівництво нежитлових будівель ОСОБА_1 не видавались. Про початок виконання підготовчих, будівельних робіт з будівництва нежитлових приміщень за вказаною адресою Відділ архітектури та будівельного контролю позивач також не повідомляв. Дозвіл на виконання будівельних робіт відділом архітектури та будівельного контролю не надавався. Будь-яких даних про те, що спірна споруда відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам позивачем не надано. Враховуючи те, що міською радою надано дозвіл лише на установку тимчасових споруд, зведений об`єкт нерухомості порушує план міста.

Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особоюпідприємцем та в стані припинення не перебуває, даний спір виник щодо визнання права власності на нежитлову будівлю, які використовуються для підприємницької діяльності, а тому даний спір підлягав розгляду в порядку господарського судочинства.

У листопаді 2023 року на адресу суду від Державної інспекції архітектури та містобудування України надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що ФОП ОСОБА_1 відповідно до рішення Селидівської міської ради від 25.09.2019 №7/48-1473 дозволено установку групи тимчасових споруд (торгівельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м.Селидове, біля міського ринку. Селидівським міським судом Донецької області проігноровано той факт, що технічне обстеження, встановлює виключно технічний стан будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта та не є доказом відсутності порушень будівельних норм, а лише встановлює технічну можливість експлуатації. В рішенні Селидівського міського суду Донецької області від 06.08.2021 у справі №242/456/21 відсутні відомості про те чи звертався ФОП ОСОБА_1 до органу державного архітектурно-будівельного контролю для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, чи одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Крім того, у позивача відсутня розроблена та затверджена проектна документація, а також як документи, які надають право виконувати будівельні роботи, так і документи, що засвідчували б прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Обов`язкова наявність яких передбачена статтями 26, 27, 29-31, 39 Закону №3038-VI.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та в стані припинення не перебуває. Таким чином, позивач у даній справі являється суб`єктом господарювання. Спір між позивачем та відповідачем виник щодо визнання права власності на нежитлові будівлі, які будуть використовуватись для підприємницької діяльності. Таким чином, спір у цій справі за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягав вирішенню в господарському суді.

Представник Покровської окружної прокуратури в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

В судове засідання позивач та його представники не з`явились про день та час слухання справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача адвокат Анищенко Андрій Олександрович, клопотання якого про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів поза межами суду за допомогою програмного забезпечення «EASYCON» судом задоволено, на зв`язок з судом не вийшов.

Відповідно до ч.5 ст.212 ЦПК України Ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга керівника Покровської окружної прокуратури підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Селидівської міської ради від 25 вересня 2019 року за №7/48-1473 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на установку групи тимчасових споруд (торгівельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м. Селидове, біля міського ринку. ОСОБА_1 зобов`язано в 10-денний строк укласти договір особистого строкового сервітуту строком на 2 роки 11 місяців; після установки групи тимчасових споруд (торгівельних павільйонів) для провадження підприємницької діяльності в м.Селидове, біля міського ринку, подати до виконкому міської ради відповідну заяву.

На виконання вимог, визначених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» від 21 жовтня 2011 року за №244 «Про затвердження порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» 20 серпня 2019 року Відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради розроблено паспорт прив`язки групи тимчасових споруд біля міського ринку м.Селидове Донецької області з реєстраційним номером 03/2019.

30 вересня 2019 року між позивачем та територіальною громадою м.Селидове укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд №260, відповідно до якого предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений Сервітуарію на територію (об`єкт благоустрою) в м.Селидове, який буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності група тимчасових споруд площею 89,6 кв.м. Об`єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія (об`єкт благоустрою) в м.Селидове, біля міського ринку площею 163,8 кв.м, розташування та межі якого визначені в додатку до цього договору.

На вищезазначеній земельній ділянці, позивачем було збудовано нежитлове приміщення загальною площею 309,1 кв.м., якому за повідомленням Відділу архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради №10-10/39 від 02 червня 2020 року надано адресу: АДРЕСА_1 .

У відповідності до копії технічного висновку КП «Селидівське БТІ» №368 від 28 грудня 2020 року дана нежитлова будівля належить ОСОБА_1 та є капітальною одноповерховою будівлею та відноситься до нерухомого майна.

Відповідно до технічного висновку КП «Селидівське БТІ» №368 від 28 грудня 2020 року, при обстеженні нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що будь-яких порушень будівельних норм та стандартів не виявлено, експлуатація будівлі можлива, права третіх осіб не порушено.

Згідно листа Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 21.06.2023 №02вх940-23/1, відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради містобудівні умови та обмеження на будівництво нежитлових будівель ОСОБА_1 не видавались; земельні ділянки під уже збудоване нерухоме майно - нежитлові приміщення для здійснення підприємницької діяльності за адресами: АДРЕСА_1 не виділялись; про початок виконання підготовчих, будівельних робіт з будівництва нежитлових приміщень за вказаною адресою Відділ архітектури та будівельного контролю позивач також не повідомляв та декларації про готовність об`єктів до експлуатації не надавали; дозвіл на виконання будівельних робіт відділом архітектури та будівельного контролю не надавався; з питання набуття права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення для здійснення підприємницької діяльності, збудовані в м. Селидове, біля міського ринку та введення (прийняття) в експлуатацію об`єктів ФОП ОСОБА_1 до відділу архітектури та будівельного контролю міської ради не звертались; на момент прийняття рішень Селидівською міською радою від 25.09.2019 та укладанням договорів від 30.09.2019 року в користуванні або власності у ФОП ОСОБА_1 сусідні земельні ділянки чи об`єкт нерухомості не перебували; рішення міської ради щодо присвоєння адреси нежитловим приміщенням не приймались.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно ґрунтується на нормах діючого законодавства, тому підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду та зазначає наступне.

Згідно статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття суд, встановлений законом, включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до частини першої статі 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно пунктів третього, четвертого частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст.24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст.42 Конституції України). Це право закріплено й у ст.50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся за захистом своїх прав з позовом до відповідача про визнання за ним права власності на нежитлову капітальну одноповерхову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , саме як фізична особа.

Аналіз змісту позовних вимог про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України, свідчить про те, що спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист своїх прав, при цьому між позивачем та відповідачем відсутні господарські правовідносини, як і спір який виник з таких правовідносин.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в даній справі, з урахуванням предмету спору і встановлених судом обставин, між позивачем та відповідачем відсутні господарські правовідносини притаманні суб`єктам господарювання, рівно як і спір про право, який виник з таких правовідносин, тому даний спір потрібно розглядати в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги керівника Покровської окружної прокуратури про віднесення даної справи до юрисдикції господарського суду.

Щодо суті спору.

Згідно з частинами першою, другою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №914/850/17 викладено такі висновки щодо застосування статті 376 Цивільного кодексу України:

«Згідно статті 376 цього Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5). Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (ч.6). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч.7).

Як встановлено судом першої інстанції 30 вересня 2019 року між позивачем та територіальною громадою м.Селидове укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд №260, відповідно до якого предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений Сервітуарію на територію (об`єкт благоустрою) в м.Селидове, який буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності група тимчасових споруд площею 89,6 кв.м..

Проте, на вищезазначеній земельній ділянці, позивачем було збудовано нежитлове приміщення загальною площею 309,1 кв.м., У відповідності до копії технічного висновку КП «Селидівське БТІ» №368 від 28 грудня 2020 року дана нежитлова будівля належить ОСОБА_1 та є капітальною одноповерховою будівлею та відноситься до нерухомого майна.

Відповідно до технічного висновку КП «Селидівське БТІ» №368 від 28 грудня 2020 року, при обстеженні нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що будь-яких порушень будівельних норм та стандартів не виявлено, експлуатація будівлі можлива, права третіх осіб не порушено.

Таким чином, нежитлове приміщення збудоване позивачем без одержання містобудівних умов та обстежень для проектування об`єкта нерухомості є самочинним у розумінні норм статті 376 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 3 статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У пунктах 6.23-6.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження №12-115гс19) зазначено, що: за положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 2 статті 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частинами 5, 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюються власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розробка проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Частиною 3 статті 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України №3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України №687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону №3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства.

Згідно листа Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 21.06.2023 №02вх940-23/1 вбачається, що відділом архітектури та будівельного контролю Селидівської міської ради містобудівні умови та обмеження на будівництво нежитлових будівель ОСОБА_1 не видавались; земельні ділянки під уже збудоване нерухоме майно - нежитлові приміщення для здійснення підприємницької діяльності за адресами: АДРЕСА_1 не виділялись; про початок виконання підготовчих, будівельних робіт з будівництва нежитлових приміщень за вказаною адресою Відділ архітектури та будівельного контролю позивач також не повідомляли та декларації про готовність об`єктів до експлуатації не надавали; дозвіл на виконання будівельних робіт відділом архітектури та будівельного контролю не надавався; з питання набуття права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення для здійснення підприємницької діяльності, збудовані в м.Селидове, біля міського ринку та введення (прийняття) в експлуатацію об`єктів ФОП ОСОБА_1 до відділу архітектури та будівельного контролю міської ради не звертались; на момент прийняття рішень Селидівською міською радою від 25.09.2019 та укладанням договорів від 30.09.2019 року в користуванні або власності у ФОП ОСОБА_1 сусідні земельні ділянки чи об`єкт нерухомості не перебували; рішення міської ради щодо присвоєння адреси нежитловим приміщенням не приймались.

Враховуючи наведене, встановлені обставини справи, надані позивачем докази на їх підтвердження, суд апеляційної інстанції вважає, що останнім не доведено в суді наявності правових підстав для задоволення його позову до Селидівської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати, по справі ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4555,50 грн.(а.с.83).

Керуючись статтями 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Керівника Покровської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, Державної інспекції архітектури та містобудування України задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 серпня 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіальної громади Селидівської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 4555 (чотири тисячі п`ятсот п`ядесят п`ять) гривень 50 копійок

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв