Провадження № 22-ц/812/269/24 Суддя першої інстанції Муругов В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Миколаїв Справа № 468/1469/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, повний текст якого складено 05 грудня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про зміну статусу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про зміну статусу нерухомого майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира була подарована їй ОСОБА_4 .

Вперше право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано 20 лютого 1968 року згідно рішення № 4 Баштанської селищної Ради депутатів трудящих за комбінатом комунальних підприємств. Станом на 1968 рік адресою домоволодіння була АДРЕСА_2 . Домоволодіння складалось із житлового будинку А1 з тамбуром а1, сараю Б1, погребу В1, туалету Г1.

Тобто, це був одноквартирний житловий будинок садибного типу, розташований на земельній ділянці для його обслуговування, розміщення господарських будівель та споруд, ведення огородництва та садівництва.

В подальшому, в будинок було заселено для проживання дві сім`ї, які в 1997 році скористались правом на приватизацію зайнятого ними житла, і в документах з`явилось поняття «квартира», хоча перепланування житлового будинку не здійснювалось і офіційно його статус не змінювався.

За документами, які посвідчують права власності, статус житла вказано як «квартира». Однак, за своєю суттю це є одноквартирний будинок на двох власників.

У зв`язку з тим, що наразі будинок має статус багатоквартирного житлового будинку, вона позбавлена можливості виготовити технічну документацію на земельну ділянку та отримати її у власність, не може оформити право власності на господарські будівлі та споруди.

Згідно інформації, наданої КП «Баштанське РБТІ», будівельний паспорт на будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 не виготовлявся, у зв`язку з тим, що будівництво виконувалось на замовлення держави, будівельні паспорти виготовлялись після 1975 року. Будинок будувався у 1967 році. Так як будівництво виконувалось на замовлення держави в КП «Баштанське РБТІ» Баштанського району Миколаївської області відсутній документ про відведення земельної ділянки.

Колишній власник квартири ОСОБА_4 став власником квартири на підставі рішення органу приватизації у 1997 році.

Вона отримала у власність спірну квартиру 24 травня 2017 року згідно договору дарування, але квартира фактично є частиною однокімнатного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

В кінці 2021 року вона мала намір оформити право власності на земельну ділянку біля свого будинку, однак інженер-землевпорядник, розглянувши надані документи повідомив, що вона не може виділити земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та реєстрації права власності на господарські будівлі, що фактично їй належать, згідно технічного паспорта, так як має правовстановлюючий документ на квартиру, а не на житловий будинок. А чинним законодавством не передбачено відведення земельної ділянки для обслуговування квартири.

Державний реєстратор відмовив їй в реєстрації права власності на господарські будівлі та споруди.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 також відмовився реєструвати право власності на господарські будівлі та споруди після смерті ОСОБА_4 на її ім`я в порядку спадкування, оскільки за нею вже зареєстровано право власності на квартиру, а господарські будівлі та споруди є приналежною річчю до домоволодіння

Орган приватизації Баштанської міської ради рішенням якого у 1997 році ОСОБА_4 надано у власність квартиру, а не частину житлового будинку з господарськими спорудами допустив правову помилку, яку в подальшому відповідні ограни, що оформлювали правочини та здійснювали реєстрацію права власності самостійно не могли виправити, оскільки правовстановлюючим документом було свідоцтво про право власності на житло (квартиру), видане згідно розпорядження від 16 травня 1997 року № 22. Баштанська міська рада Баштанського району Миколаївської області, як орган приватизації, здійснила перше порушення прав співвласників житлового будинку, передавши їм у власність квартири, та фактично позбавивши права власності на господарські будівлі та споруди, що були в їхньому володінні, багаторічні насадження та право приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Вона користується земельною ділянкою, на якій розміщений її будинок, а також має господарські будівлі та споруди, що підтверджується технічним паспортом. Тобто є власником будинку, а не квартири. Наявність земельної ділянки свідчить про те, що це є будинок, оскільки квартири позбавлені земельних ділянок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд змінити статус нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_4 на одноквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , що в технічному паспорті має позначення, А-1, а1-1, а-1, загальною площею 54,7 м кв. (житлова площа 34,9 кв. м), з господарськими будівлями та спорудами6 сарай Л-1 кам., сарай Е-1 цегл., сарай С-1 цегл., літня кухня И-1 кам., сіни и-1 цегл., Впб погріб цегл., гараж Ж-1 цегла, убиральня Г-1 дерев., частина басини № 1, частина огорожі № 2,4,5, частини замощення № 1, частина відмостки № ІІ.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що зміна раніше визначеного виду об`єкту нерухомості на інший неможлива без змін в технічних характеристиках такого об`єкту нерухомості чи без зміни його фактичного стану, що зафіксоване відповідною технічною інвентаризацією.

Позивач 24 травня 2017 року на підставі відповідного договору отримала в дар від ОСОБА_4 саме житлову квартиру і відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації від 20 лютого 2023 року при проведенні такої інвентаризації встановлено, що об`єкт позивача належить до квартир.

В свою чергу і попередній власник ОСОБА_4 відповідно до розпорядження органу приватизації від 16 травня 1997 року № 22 та свідоцтва про право власності на житло від 16 травня 1997 року отримав у власність саме квартиру і протягом значного періоду в часі до дарування її позивачу не оспорював визначений вид даного об`єкту нерухомості.

За такого, з часу набуття у власність і позивачем, і попереднім власником дане житло мало статус квартири та не були здійснені у передбаченому законом порядку відповідні зміни його технічних характеристик, які б зумовили зміну виду такого нерухомого майна.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не можна погодитись з висновком суду, що оскільки в рішенні № 4 від 20 лютого 1968 року немає вказівки на те, що даний будинок є одноквартирним будинком чи будинком садибного типу, а в документах, які були видані пізніше малась інформація про те, що в будинку розташовано 2 квартири, тому це від початку був багатоквартирний житловий будинок.

Суд в мотивувальній частині свого рішення вказує на те, що будинок позивача є квартирою, та зміна статусу будинку має проводитись шляхом виконання технічної інвентаризації.

Проте, частина будинку позивача відокремлена глухою стіною, має окремий вхід та розташована на окремій земельній ділянці, яку вона планує приватизувати та отримати для неї кадастровий номер.

Баштанська міська рада Баштанського району Миколаївської області, як орган приватизації здійснила перше порушення прав співвласників житлового будинку, передавши їм у власність квартири, та фактично позбавивши права власності на господарські будівлі та споруди, що були в їхньому володінні, багаторічні насадження та право приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В період коли ОСОБА_4 набув право власності на квартиру, він вважав, що орган влади поступив законно, крім того, господарські будівлі та споруди були вказані в технічному паспорті, виготовленому БТІ та державна реєстрація права власності здійснювалась органами БТІ.

Однак саме позивач стикнулась з тим, що через статус нерухомого майна у вигляді «квартири» її фактично позбавили права власності на господарські будівлі та споруди (гараж, сараї, літню кухню тощо), тому що і орган реєстрації і нотаріус відмовили їй в реєстрації права власності на це майно.

Баштанська міська рада Баштанського району Миколаївської області надала відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідач зазначав, що вважає рішення суду таким, що ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначено в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, не вказано жодної норми закону, яку порушив Баштанський районний суд при винесенні рішення.

Скаржник помилково вважає, що її будинок не є багатоквартирним житловим будинком, а є будинком садибного типу.

Спірний житловий будинок, це багатоквартирний житловий будинок зблокованого типу, до складу якого входять дві квартири, кожна з яких має безпосередній вихід на приквартирну ділянку.

Даний будинок має спільне майно несучі та огороджувальні або сполучені (несучоогороджувальні) конструкції (зовнішні стіни, внутрішні перегородки, покрівля, інженерні мережі, та ін.).

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Крім того, ОСОБА_1 своїм правом на виготовлення проекту землеустрою станом на день написання цього відзиву не скористалась.

На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення виконкому ради депутатів від 20 лютого 1968 року № 4 визнано право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 за Комбінатом комунальних підприємств, про що видане реєстраційне посвідчення (а.с. 4, 43).

На той час до складу домоволодіння входило: жилий будинок А1, тамбур а1, сарай Б1, погріб В1 та вбиральня Г1 (а.с. 44).

За інформацією КП «Баштанське районне бюро технічної інвентаризації» згідно проведеної об`єктовки в 1976 році житловому будинку було зроблено зміну номеру будинку з «11а» на «17» (а.с. 57).

Рішенням виконкому Баштанської міської ради від 19 червня 1991 року № 70 «Про закріплення територій за домоволодіннями, надання земельних ділянок в тимчасове користування» за адресою АДРЕСА_5 закріплено земельну ділянку розміром 1 000 кв.м, в тому числі за адресою АДРЕСА_6 закріплено земельну ділянку площею 511,52 кв.м (а.с. 30).

За даними зведеного акту від 20 червня 1991 року житловий будинок А1 складає по частки, до складу також входять допоміжні приміщення, що перелічені в цьому акті (а.с. 10).

Рішенням виконкому Баштанської райради від 21 січня 1992 року визнано право власності на вказане домоволодіння, що перебуває на балансі Виробничого управління житлово-комунального господарства, за райвиконкомом.

27 березня 1997 року мешканці квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до органу приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» для безоплатної приватизації свого житла (а.с. 13).

Розпорядженням органу приватизації від 16 травня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 передано у власність житло за адресою АДРЕСА_4 про що видано свідоцтво про право власності (а.с. 14,15).

Рішенням Баштанської міськради Миколаївської області від 27 жовтня 2000 року вулиця Дзержинського перейменована на вулицю Ярослава Мудрого.

Відповідно до договору дарування від 24 травня 2017 року ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

09 червня 2023 року позивач звернулась до відповідача із заявою про зміну статусу належного їй житла з квартири на житловий будинок з присвоєнням адреси: АДРЕСА_4 .

На день розгляду справи відповідно інформації з Державного реєстру прав власності будинок АДРЕСА_3 складається з двох квартир: квартира АДРЕСА_8 , що належить позивачу та квартира АДРЕСА_9 , що належить на праві власності ОСОБА_3 (третя особа у справі) на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року.

З питань зміни статусу нерухомого майна ОСОБА_1 09 червня 2023 року зверталась до Баштанської міської ради Миколаївської області.

26 червня 2023 року відповідач, розглянувши це звернення повідомив позивачу про неможливість вчинення дій вказаних в її заяві.

В письмових поясненнях на адресу суду першої інстанції, що за своєю суттю є відзивом на позову, ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення вимог позивача та зазначала, що позовні вимоги ОСОБА_1 безпосередньо стосуються її прав співвласника зазначеного будинку, її згодою на таку зміну предмета нерухомості позивач не цікавилась. Між тим, у зазначеному будинку несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, допоміжні приміщення, комунікації є системно ув`язаними між собою.

Отже встановлено, що будинок АДРЕСА_3 є двоквартирним самостійним об`єктом нерухомості, квартири у якому належать на праві власності позивачу та третій особі.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, просить визнати її квартиру, що є частиною двоквартирного будинку, самостійним об`єктом нерухомого майна житловим будинком.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина 2 статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц при визначенні поняття правового режиму багатоквартирного житлового будинку зроблено правові висновки про таке:

«39 . Станом на дату набрання чинності ЦК України законодавство України містило такі основні положення щодо поняття багатоквартирного будинку:

- серед об`єктів приватизації державного житлового фонду окремо виділялися лише квартири в багатоквартирних будинках та одноквартирні будинки (частина перша статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Будь-яких проміжних, об`єктів (наприклад, двоквартирних будинків чи квартир у них) закон не згадував;

- законодавство про інвентаризацію нерухомого майна вказувало на те, що житлові будинки квартирного типу поділяються на малоповерхові (1-4 поверхи) та багатоповерхові (5 поверхів та вище). Багатоповерхові житлові будинки визнавались багатоквартирними. Разом з тим багатоквартирними визнавались також малоповерхові будинки: блокового типу - так звана килимова забудова (абзаци перший - третій пункту 2.1 розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127);

- відповідно до державних будівельних норм житлові будинки поділялися лише на одноквартирні та багатоквартирні без виокремлення такого виду як двоквартирні будинки (абзац перший преамбули, пункт 1.4 ДБН В.2.2- 15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», які складалися й погоджувалися у 2003-2004 роках).

40. Таким чином, є всі підстави вважати, що на момент прийняття та набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року житлові будинки за ознакою квартирності поділялися на одноквартирні та багатоквартирні (такі, що складаються з двох чи більше квартир).

41.Ураховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що в розумінні статей 377, 382, 385, 812 ЦК України багатоквартирним слід вважати житловий будинок, який складається з двох чи більше квартир. Інший підхід (запровадження поділу будинків на одноквартирні, двоквартирні та багатоквартирні) вимагає відповідного корегування норм ЦК України.

42. Так, у приміщень, розташованих у дво- та багатоквартирних будинках, однаковий правовий статус, і на приміщення у двоквартирних будинках розповсюджуються правові норми про приміщення в багатоквартирних будинках. Опосередковано це підтверджує частина друга статті 382 ЦК України, яка визначає спільним майном багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), а також різного роду конструкції та обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Тому вважаємо, що в допоміжних приміщень, розташованих у дво- та багатоквартирних будинках, однаковий правовий статус».

Як встановлено за обставинами справи будинок за адресою АДРЕСА_3 є одноповерховим будинком квартирного типу, у якому квартири є окремими об`єктами нерухомого майна, а відтак на нього розповсюджується Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VIII).

Статтею 5 Закону № 417-VIII визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. Вимоги на проектування нових і реконструкцію, капітальний ремонт та технічне переоснащення житлових будинків встановлені ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. При цьому, висновок щодо технічної можливості поділу (виділу) чи об`єднання об`єкта нерухомого майна не є документом, що посвідчує здійснення перетворення об`єкту.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під будівництвом розуміється нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва. Відповідно до норм ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» (з урахуванням Зміни № 1) реконструкція це перебудова прийнятого в експлуатацію існуючого об`єкта, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;

4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).

Отже з аналізу наведених правових норм можливо дійти до висновку, що існує можливість зміни статусу квартири в будинку на будинок (садибу) за певними технічними умовами, що підтверджується відповідною експертизи. При цьому, процедура поділу (виділу) квартири у багатоквартирному будинку, у якому несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, допоміжні приміщення, комунікації є системно ув`язаними не може бути застосована, оскільки таке майно не може бути поділено між співвласниками або виділено із спільної власності відповідно до законодавства (стаття 5 Закону № 417-VIII).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач при зверненні до суду не надала будь-яких доказів, які підтверджували технічні характеристики будинку АДРЕСА_3 , щодо технічної можливості поділу цього об`єкту нерухомого майна або технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, зокрема, чи є системно ув`язненими несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, допоміжні приміщення, комунікації та квартири позивача, чи створюються передумови для порушення прав іншого власника квартири АДРЕСА_9 у будинку, чи є можливість застосувати процедуру реконструкції малоповерхового житлового будинку із створенням (поділом) на індивідуальні житлові (садибні) будинки у випадку, коли всі квартири міняють свій статус, або реконструкції квартири АДРЕСА_8 малоповерхового житлового будинку із створенням індивідуального житлового (садибного) будинку для окремої квартири АДРЕСА_8 у будинку.

Щодо допоміжних приміщень, а саме господарські будівлі та споруди, на які за доводами позивача, вона позбавлена можливості оформити право власності, то треба зазначити таке.

Будь-яка нерухома забудова будується із урахуванням вимог Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про будівельні норми», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 травня 2011 року № 45 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23 березня 2012 року № 122), інших нормативно-правових актів та державних будівельних норм України. Ці нормативно-правові акти визначають процедури початку та закінчення будівництва нерухомих об`єктів.

Позивач, звертаючись до суду не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували будівництво господарських будівель і споруд з дотриманням процедури, визначеної для такої категорії нерухомих об`єктів та які виключають віднесення їх до самочинних забудов.

Щодо земельної ділянки за вказаною адресою, яка була виділена мешканцям будинку на підставі рішення виконкому Баштанської міської ради від 19 червня 1991 року № 70, то поділ такої земельної ділянки має відбуватися відповідно до вимог статті 56 Закону України «Про землеустрій» з виготовленням технічної документації із землеустрою на відокремлений самостійний об`єкт.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстави для переведення окремої квартири АДРЕСА_1 у житловий будинок.

Доводи апеляційної про те, що частина будинку позивача відокремлена глухою стіною, має окремий вхід та розташована на окремій земельній ділянці, яку вона планує приватизувати та отримати для неї кадастровий номер не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано суду достовірних доказів за правилами статей 76-77 ЦПК України які б підтверджували ці твердження.

Також є неприйнятними аргументи скарги, що відповідач, як орган приватизації порушив права попередніх співвласників житлового будинку, передавши їм у власність квартири, та фактично позбавивши права власності на господарські будівлі та споруди, що були в їхньому володінні, багаторічні насадження та право приватизації земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З наданих до суду документів встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_8 колишніми мешканцями відбулася відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Протягом двадцяти років (до відчуження квартири у травня 2017 року) володіючи квартирою АДРЕСА_8 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 рішення органу приватизації не оспорювали, а тому такі аргументи заявника базуються на припущеннях і не можуть бути підтвердженням зазначених обставин. Не оформлення своїх прав попередніми власниками квартири АДРЕСА_8 на господарські будівлі та споруди свідчить тільки про небажання останніх оформлювати законодавчо такі права на такі об`єкти. У травні 2017 року попередній власника квартири АДРЕСА_8 подарував позивачу саме квартиру АДРЕСА_1 , а позивач прийняла у дар нерухоме майно саме в статусі квартири в цьому будинку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а фактично стосуються до переоцінки доказів, з якою не погоджується апеляційний суд.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, то підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.