Справа № 204/3370/21
Провадження № 2/204/27/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій він просив у порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 виділити квартиру АДРЕСА_2 ; виділити ОСОБА_2 у власність наступне майно: вбудована газова варильна панель Gorenje G6SYB 2010 року, вбудована плита Gorenje BO76SYB 2010 року, двоконфорочна індукційна плита 2015 року, витяжка PyramidaHEE 61 2010 року, котел опалювальний двоконтурний SimeFormat 25 zip 2005 року, холодильник Атлант 2000 року, соковитискач DEXDJU 85 2010 року, кухонний комбайн «Мрія» 1998 року, посудомийна машина Electroluxesf-2420 2012 року, телевізор Samsung 42 LE40A450C2XUA 2008 року, супутникова система (антенна + ресивер DreamBoxDM800 HD + монітор IPS 24) 2012 року, швейна машинка Подольск 142 з тумбою та електроприводом 1990 року, принтер XeroxPhazer 3140 2012 р., пральна машина BoshClassixx6 2018 р., пральна машина AristonTX60 1997 р., кондиціонер cnnirFujitsu 9 кВт 2012 р., пило всмоктувач з водяним фільтром Zelmer 829.0 ST 2012 р., кухонний гарнітур 2010 р. (на замовлення), шафа-купе двосторонній (на замовлення) 2012 р., кухонний куточок масив 2010 р., диван «Генрі» 2010 р., кутова шафа-сервант + комод (темне дерево) 2014 р., стіл круглий розсувний (темне дерево) 2015 р., стіл письмовий кутовий (на замовлення) 2002 р., ліжко металічне двоспальне «Афіна» 160x200 см з ортопедичним матрацом «Катрін» Сонлайн 2013 р., шафа-пенал-вітрина-2 шт. (на замовлення) 2014 р., шафа кутова + шафа-пенал + шафа-пенал (комплект) 2013 року, диван 160 см 2010 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 компенсації вартості вказаного майна в розмірі 41 007 грн. 50 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1995 року, який 14.01.2021 року, розірвано в судовому порядку. В період перебування в шлюбі сторонами за рахунок спільних трудових та грошових внесків було набуте нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 . Крім того, подружжям під час шлюбу було придбано побутову техніку та речі домашнього вжитку та інтер`єру у кількості 28 штук у розмірі 82 015 грн., вартість зазначеного майна вказана згідно висновку. З урахуванням того, що спільні квартири є однокімнатними та не можуть бути поділеними в натурі, між сторонами спору є усталений порядок користування ними, зокрема, позивач користується квартирою АДРЕСА_1 , а відповідачка використовує квартиру АДРЕСА_2 , вважає, що кожному із подружжя має бути в порядку поділу майна виділена у власність та квартира, якими вони користуються після припинення шлюбних відносин. Зокрема, позивачу має бути виділена квартира АДРЕСА_1 , а відповідачці - квартиру АДРЕСА_2 . На сьогодні сторони в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 06.07.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 06.07.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

18.10.2021 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на частину квартири.

У зв`язку з цим, ухвалою суду від 10.11.2021 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.11.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на частину квартири до спільного розгляду з первісним позовом.

В зустрічному позові ОСОБА_2 просила визнати квартиру АДРЕСА_2 , яка придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , особистою власністю ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 14.01.2021 року розірвано. Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 09 жовтня 1995 року по 27 листопада 2008 року, позивачка проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби у Дніпропетровську слідчому ізоляторі у якості лікаря дерматолог-венеролога. За місцем моєї служби, їй, як молодому спеціалісту, у січні 2004 року була виділена, для проживання сім`ї, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_2 , та члену її сім`ї, малолітній доньці - ОСОБА_3 , була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність по частці кожному, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка зареєстрована в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний №9629849 від 15.03.2007 року. 17 серпня 2007 року ОСОБА_2 , від імені себе, як продавець, та як представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , уклала з ОСОБА_4 , покупцем, договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.-, зареєстрований в реєстрі за № 4808. Продаж квартири АДРЕСА_3 , був здійснений за 51 276 грн., що підтверджується п. 3 цього договору. Вважає, що отримані від продажу приватизованої квартири кошти, є її особистою власністю. Вказаний правочин був здійснений з дозволу органу опіки та піклування, про надання дозволу на продаж квартири та придбання іншого житла за адресою: АДРЕСА_4 , у тому числі на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_3 та зняття її з реєстрації. Згодом продавці квартири АДРЕСА_5 передумали продавати квартиру. 30 серпня 2007 року ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 30 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. Вказує, що виручена в результаті продажу квартири АДРЕСА_3 , сума коштів в розмірі 51 276 грн., була цілком достатньою для придбання квартири АДРЕСА_2 , за 8 200 грн. Будь-якої участі у придбанні вказаної квартири ОСОБА_1 не приймав, що зокрема підтверджується текстом договору купівлі-продажу квартири, в якому відсутня вказівка на чоловіка - ОСОБА_1 , в тому числі і у якості особи, яка в порядку частини третьої статті 65 СК України, надає згоду на придбання вказаного майна у власність ОСОБА_2 . Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 , була придбана в результаті продажу іншої квартири, яка належала їй та малолітній доньці на підставі спільної часткової власності. Крім того, сторонами в період шлюбу, 05.10.2012 року придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М, за реєстрованим № 5238775, вартість квартири становила 63 814 грн. Вказана квартири зареєстрована на ОСОБА_1 . Вона як дружина ОСОБА_1 перед укладанням договору купівлі-продажу від 05.10.2012 року, надала приватному нотаріусу Фартушній Т.М., заяву про надання згоди її чоловікові ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на його власний розсуд та в інтересах сім`ї. Вказувала, що дана квартира куплена за її кошти, оскільки у 2009 році, вона отримала одноразову грошову допомогу у сумі 41 632,75 грн., у зв`язку із встановленням їй комісією 2-ї групи інвалідності, що підтверджується платіжним дорученням від 17.12.2009 року. Окрім того, вона отримувала пенсію за вислугу років, тому мала більш значні доходи ніж ОСОБА_1 . Зважаючи на вищевикладене просила у задоволені первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

11.02.2022 року представник позивача за первісним позовом адвокат Шпак В.І. надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій, по суті позовних вимог за зустрічним позовом заперечує відносно способу поділу цього майна. ОСОБА_5 як позивачкою за зустрічним позовом не надано належних достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 придбана за її особисті кошти. Вказує, що діюча на дату укладення договору Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Мін`юсту від 03.03.2004 року № 20/5, містила вимоги для підтвердження факту набуття майна в особисту власність одного із подружжя при укладенні договору про розпорядження майном. Зокрема, в силу приписів п. 45 інструкції, договір щодо розпорядження майном, що погається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документу, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого договору. Однак, відсутні докази того, що станом на дату посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , нотаріусу подавалися правовстановлюючі документи, які підтверджують набуття квартири за особисті кошти ОСОБА_2 , такі документи перевірялися нотаріусом при посвідчені договору і на примірнику договору, що залишився в матеріалах нотаріальної контори, було зроблено відмітку про перевірку вказаних документів. Вказує, що сторони проживали у квартирі АДРЕСА_7 , яка була придбана на ім`я батьків відповідача за первісним позовом, а також в цій квартирі знаходиться рухоме майно, яке вказується позивачем у первісному позові та становить побутову техніку, предмети вжитку тощо.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, у задоволені зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на підстави зазначені у первісному позові.

Відповідач ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала вимоги за зустрічним позовом, зазначаючи на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за кошти від реалізації її нерухомого майна, що належало їй, а отже спірна квартира є її особистою власністю. Доказів придбання даного нерухомого майна за спільні кошти, позивачем не надано. Крім того, весь перелік побутової техніки та меблів зазначений позивачем за первісним позовом, не є спільною сумісною власністю, оскільки деякі речі з визначеного переліку майна знаходяться у квартирі її батька та є його особистою власністю, а про набуття іншого майна їй нічого невідомо, будь-яких доказів придбання даного майна за спільні кошти позивачем ОСОБА_1 , не надано.

Третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, але 21.11.2022 року надала до суду письмові пояснення, у яких просила зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити та справу розглянути без її участі.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та зустрічні позовні вимоги підлягають також частковому задоволенню по наступним підставам.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1995 року по 14.01.2021 року, свідоцтво про шлюб, виданого повторно Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.09.2020 року, актовий запис № 44 та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу від 14.01.2021 року, яке набрало законної сили 16.02.2021 року (Т-1 а.с. 14-15).

Під час перебування у шлюбі у них народилися донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 17 (Т-1, а.с. 177).

За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2007 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрований в реєстрі за № Д208. У договорі купівлі-продажу від 30.08.2007 року покупцем квартири вказано ОСОБА_2 , при цьому купівля квартири проводилася за письмовою згодою чоловіка покупця. (Т-1, а.с. 147-149, Т-2, а.с. 134).

Також, 05.10.2012 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2012 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 154. У договорі купівлі-продажу від 05.10.2012 року покупцем квартири вказано ОСОБА_1 , та зазначено, що купівля-продаж квартири проводилася за письмовою згодою дружини покупця. (Т-1, а.с. 16-18).

Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу.

Заперечуючи проти первісних позовних вимог та як обґрунтування зустрічного позову, відповідачка ОСОБА_2 , стверджує, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_6 , не може бути об`єктом спільного майна подружжя, оскільки ця квартира придбана за її особисті кошти.

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України, визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України)

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії ордеру на житлове приміщення за № 02899 від 22.12.2004 року, ОСОБА_2 з сім`єю із двох осіб надано право зайняти житлове приміщення житловою площею 32,5 кв.м., яке складається із двох кімнат в квартирі АДРЕСА_3 . Ордер видано на підставі рішення адміністрації № 17 від 15.12.2003 року на склад сім`ї: ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_1 чоловік, ОСОБА_3 - донька. (Т-2, а.с.40).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 року, на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Т-1, а.с. 134), яка була набута у власність шляхом приватизації.

Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровської ради від 20.07.2007 року № 217, надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на продаж приватизованої квартири, 1/2 частина якої належала їх малолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дозвіл на вчинення правочину на придбання житла (Т-1, а.с. 144).

Згідно заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 17.08.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. та зареєстрований за № 4806, 4807, вбачається, що останні надали свою згоду про продаж належної частки квартири ОСОБА_3 , 1999 року народження за адресою АДРЕСА_9 . (Т-1, а.с. 145).

17.08.2007 року між ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені малолітньої дочки ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_9 . За згодою сторін, ціна продажу становила 51 279 грн. (Т-1, а.с. 142). За змістом цього договору, квартира належала продавцям на підставі: свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.12.2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно розпорядження від 18.12.2006 року за № 4/898-06, та зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» витяг № 13895178 від 15.03.2007 року, зареєстрований № 9629849. (п.1 договору).

30.08.2007 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка діяла від свого імені та від імені малолітнього ОСОБА_11 , 2004 року народження (продавці) та ОСОБА_2 (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. та зареєстровано за № Д208. (Т-1, а.с.147). Також, в межах укладання даного договору, позивач ОСОБА_1 надав заяву від 30.08.2007 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., про те, що він надає згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_2 , за ціну та на умовах на власний розсуд (Т-2, а.с. 134).

Згідно з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.09.2007 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 19752099) (Т-1, а.с. 149).

Що стосується посилань відповідачки за первісним позовом та позовних вимог позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 , щодо придбання нею спірної квартири за особисті кошти, які належали їй особисто від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_9 , та визнання квартири АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_2 , то суд вважає дані посилання безпідставними, а зустрічні позовні вимоги в даній частині, такими що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, правочин з купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , вчинено ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . При цьому, він не містить застережень відносно того, що сплачені покупцеві грошові кошти у розмірі 8 200 грн., є особистою власністю ОСОБА_2 (Т-1 а.с. 147). Більш того, позивачем ОСОБА_1 надавалася згода своїй дружині ОСОБА_2 на придбання спірної квартири.

Крім того, на підтвердження своїх вимог щодо купівлі спірної квартири за її особисті кошти, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 надано до матеріалів справи відповідь АТ «Державний ощадний банк України» від квітня 2021 року (а.с. 123), відповідно до якої, позивачкою знімалися кошти у сумі 42 140 грн. 24.12.2009 року.

Також, позивачкою було надано виписку АТ «КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку ОСОБА_2 , з якої вбачається, що за період з 16.08.2007 року по 11.12.2007 року, вкладалися та знімалися грошові кошти у валюті USD (долар).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що надані ОСОБА_2 докази, не є достатніми для підтвердження заявлених позивачкою за зустрічним позовом обставин, оскільки не мають взаємного зв`язку з іншими доказами у їх сукупності.

Так, 17 серпня 2007 року громадянкою ОСОБА_2 та її донькою була продана квартира за адресою: АДРЕСА_9 за 51 276 грн., а 30 серпня 2007 року ОСОБА_2 придбана квартира за адресою: АДРЕСА_6 , за 8 200 грн. Належних та допустимих доказів, що у день купівлі спірної квартири, сума грошових коштів сплачених за квартиру в розмірі 8 200 грн. була знята з розрахункового рахунку саме позивачки, або перерахована з її рахунку на рахунок продавців, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 , не надано.

Крім того, позивачка могла наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання цієї квартири за її особисті кошти, проте, такого застереження договір не містить (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21).

Отже, ОСОБА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , укладаючи цей договір, повинна була усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована ОСОБА_2 належними та допустимими доказами, тому, суд прийшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Отже, суд виходить з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах і вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач має право на 1/2 частину вищевказаної спірної квартири.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що зазначене сторонами у первісному та зустрічному позовах нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності та частки сторін у цьому майні є рівними, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване окремо за позивачем та окремо за відповідачем.

Що стосується вимог позивача за первісним позовом щодо порядку розподілу майна, відповідно до зареєстрованого права власності на майно, а саме: виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , то даний порядок розподілу майна буде порушувати рівність часток сторін, виходячи з наступного.

Згідно з наданого позивачем звіту про оцінку майна, виконаного Товарною Біржою «Дніпропетровська Універсальна» від 3 лютого 2022 року, ринкова вартість квартири загальною площею 31,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_10 , на день оцінки при курсі долару США на дату оцінки (28, 3876 грн. за 1 долар), складає 706 800 грн.(Т-1, а.с. 237). Відповідачем вказана вартість під час судового розгляду не спростована.

Згідно з наданого позивачем звіту про оцінку майна, виконаного Товарною Біржою «Дніпропетровська Універсальна» від 3 лютого 2022 року, ринкова вартість квартири загальною площею 38 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_6 на день оцінки при курсу долару на дату оцінки (28, 3876 грн. за 1 долар), складає 903 263 грн.(Т-1, а.с. 205) Відповідачем вказана вартість під час судового розгляду не спростована.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Крім того, в п. 25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.

При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Отже, спірне майно відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Оскільки, добровільно сторони не домовилися, яке майно залишається кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому вважає необхідним провести розподіл спільного майна з врахуванням рівності частин, визнавши право власності сторін на нерухоме майно по 1/2 частині кожному.

Що стосується позовних вимог позивача за первісним позовом про поділ рухомого майна та стягнення грошової компенсації вартості придбаних у шлюбі речей побутового та домашнього вжитку, а саме: виділення у власність ОСОБА_2 меблів та побутової техніки, що знаходяться в квартирі за адресою: АДРЕСА_11 , та стягнення з неї частини вартості майна у розмірі 41 007,50 грн., то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів придбання такого майна за спільні кошти, відомостей про час, спосіб та джерело їх придбання, наявність такого майна. Крім того, як вказує сам позивач ОСОБА_1 , вказане майно знаходиться у квартирі АДРЕСА_7 , яка належить батькові відповідача ОСОБА_12 , а доказів наявності цього майна та придбання його за спільні сумісні кошти подружжя, не надає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судового збору при подачі позову за майнові вимоги становить 1% від ціни позову, тобто від вартості майна на яке претендує кожен з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом при подачі позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 10 820 грн. 15 коп. Вимоги позивача були задоволені частково, вартість розподіленого майна на користь позивача становить 451 631 грн. 50 коп. Вартість майна у розподілі якого позивачу було відмовлено становила 82 015 грн. Судовий збір за подачу позову повинен становити 5 336 грн. 46 коп. Тому, сплачений позивачем судовий збір за подачу позову у більшому розмірі в сумі 5 483 грн. 69 коп. (10820,15 - 5336,46) підлягає поверненню. Таким чином, з відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1% вартості задоволених майнових вимог у розмірі 4 516 грн. 31 коп.

Що стосується розподілу витрат за зустрічним позовом, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за зустрічним позовом при подачі було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 408 грн. Майнові вимоги позивачки були задоволені частково, вартість розподіленого майна на користь позивачки становить 353 400 грн. У задоволенні немайнової вимоги позивачці було відмовлено. Судовий збір за немайнову вимогу на момент подачі зустрічного позову становив 908 грн. Таким чином, розмір судового збору за подачу зустрічного позову повинен був становити: 3534 грн. + 908 грн.= 4 442 грн.

Таким чином, недоплачена сума судового збору за подачу зустрічного позову становить 1 034 грн., яку необхідно стягнути з позивачки за зустрічним позовом на користь держави. Суму судового збору за задоволені вимоги майнового характеру у розмірі 3 534 грн. необхідно стягнути з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 . Сума судового збору за немайнові вимоги у розмірі 908 грн., відшкодуванню не підлягає, оскільки у задоволені даних вимог позивачці за зустрічним позовом було відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60-63, 69-70 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 516 грн. 31 коп.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок № UA0004632, отримувач ГУК у Чечелівському районі м. Дніпра/22030101, , за подачу позову у розмірі 6 028 грн. 08 коп., квитанція № 73898 від 24 червня 2021 року, повернути частково ОСОБА_1 у розмірі 5 483 грн. 63 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 534 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 1034 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська