05 березня 2024 року
Справа № 932/6274/22
Провадження № 2/932/2106/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Кирилішиній В.Д.,

за участю представника позивача Ганжі М.,

за участю відповідача Вакарчука І.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії,

В С Т А Н О В И В:

25.10.2022 позивач звернувся із вищевказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії, в якому просить стягнути на свою користь заборгованість за договором постачання теплової енергії № 750 від 09.06.2011 в сумі 64 944 (шістдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок чотири) грн 47 коп., з яких: сума основного боргу за договором 35 455,18 грн.; 3% річних 2 135,07 грн., інфляційні збитки 18 032,01 грн.; пеня 18 032,01 грн. та вирішити питання про розподіл судового збору.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 06.06.2011 між сторонами укладено договір № 750 про постачання теплової енергії, за яким у відповідача за період з листопада 2016 року по березень 2022 року виникла заборгованість в сумі 35 455,18 грн. Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 09.06.2014 року (п. 11.1 Договору), однак відповідно до п 11.2 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, Енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором.

Згідно з п.п. 6.2, облік споживання теплової енергії Споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою АДРЕСА_1 . Власником зазначеного нежитлового приміщення та відповідальним за Договором є саме ОСОБА_1 . Підтвердженням даного є Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 покладеного Договором обов`язку із оплати послуг з постачання теплової енергії у період з листопада 2016 року по березень 2022 року виникла заборгованість у розмірі 64 944,47 грн., з яких: сума основного боргу за договором 35 455,18 грн.; 3% річних 2 135,07 грн., інфляційні збитки 18 032,01 грн.; пеня 18 032,01 грн. Відповідачу засобами поштового зв`язку направлялася досудова вимога та акт звірки взаємних розрахунків. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту порушених прав та інтересів.

17.03.2023 року від відповідача надійшла заява про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності.

20.04.2023 року від представника позивача надійшли заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

23.05.2023 року від представника позивача надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині стягнення основного боргу за договором у розмірі 35 455,18 грн.

Ухвалою суду від 05.03.2023 судом прийнято відмову представника позивача від частини позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 35 455,18 грн. та провадження по справі в цій частині закрито.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 2 135,07 грн., інфляційні збитки у розмірі 18 032,01 грн.; пені у розмірі 18 032,01 грн., наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості є такими, що заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.06.2011 року між комунальним підприємством «Теплоенерго» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 750 про постачання теплової енергії.

Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 09.06.2014 року (п. 11.1 Договору), однак відповідно до п 11.2 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами.

На виконання умов Договору, Енергопостачальна організація взяла на себе зобов`язання постачати Споживачеві теплову енергію в потрібних йому обсягах, а Споживач зобов`язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором.

Згідно з п 6.2. Договору, облік споживання теплової енергії Споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою АДРЕСА_2 . Позивачем фіксувались показання приладу обліку, що підтверджується копіями Актів споживання теплової енергії та Довідкою про нарахування за спожиту теплову енергію.

Відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ВКТ № 923341 реєстровий № 1864 від 31.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., власником нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Як вбачається з Договору про постачання теплової енергії № 750 від 09.06.2011 року послуги з постачання теплової енергії за даною адресою споживання надавало комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради.

Згідно зі ст. ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються і виконуються особою у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.

Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частина 1 ст. 322 ЦК України визначає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначає позивач та підтверджено доказами, заборгованість ОСОБА_1 із оплати послуг з постачання теплової енергії за період з листопада 2016 року і по березень 2022 року складає у розмірі 64 944,47 грн., з яких: сума основного боргу за договором 35 455,18 грн.; 3% річних 2 135,07 грн., інфляційні збитки 9 322,21 грн.; пеня 18 032,01 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.1 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 6 Договору споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У п. 10 Постанови КабінетуМіністрів України № 630 від 21 липня 2005року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» визначено, що споживач зобов`язаний вносити щомісячну плату за надані послуги згідно встановлених тарифів.

Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону «Прожитлово-комунальніпослуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суд зазначає, що представник позивача відмовився від позову в частині позовних вимог про стягнення основної суми боргу у розмірі 35 455,18 грн. до відповідача ОСОБА_1 і його відмова прийнята судом. Ухвалою суду від 05.03.2023 провадження по справі в цій частині закрито.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 2 135,07 грн., інфляційні збитки у розмірі 18 032,01 грн.; пені у розмірі 18 032,01 грн., наполягав на їх задоволенні, тому саме ці вимоги підлягають розгляду.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Так, відповідно до виписки про рух коштів відповідачем здійснювались ряд платежів без зазначення призначення платежів, платежі є помісячними, тобто періодичними. При цьому виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів свідчить про визнання боргу або іншого обов`язку та свідчить про переривання строку позовної давності.

Таким чином, своїми діями - сплата за спожиту теплову енергію та відсутність скарг за спірний період, ОСОБА_2 підтвердив факт отримання послуг з постачання теплової енергії від КП «Теплоенерго». Проте, оплату за надані йому послуги своєчсасно не проводив, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з березня 2016 року по березень 2022 року.

Окрім цього, згідно з пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, зазначено, що під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (СОVID-19), строки визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу продовжуються на строки дії такого карантину.

Згідно з пунктом 19 Розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного Кодексу України, зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строки його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено з 24 лютого 2022 року на всій території України воєнний стан. Строк воєнного стану продовжується на сьогодні.

Як було встановлено в судовому засіданні представником позивача визнано обгрунтованою заяву відповідача про застосування строків позовної давності до заявлених вимог щодо стягнення пені за розрахунковані періоди до листопада 2019 року. Тобто, представник позивача не заперечував проти застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення пені за розрахунковані періоди до листопада 2019 року. Таким чином суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення пені за період з листопада 2019 року по березень 2022 року у розмірі 3 539,53 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 2 135 грн. 07 коп., інфляційних збитків - 9 322 грн. 21 коп., слід зазначити наступне.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень викладених у п.10 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідальність боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другійстатті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Встановлено, відповідачі мають основний борг за спожиту теплову енергію у розмірі 35 455,18 грн. за період з 01 березня 2016 року по 31 березня 2022 року.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України та діє до теперішнього часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" постановив в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні": установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних, інфляційні втрати та, пеня за період з 01 березня 2016 року по 24 лютого 2022 року (до дати введення в Україні воєнного стану).

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості по особовому рахунку інфляційні та 3% річних нараховано на суму заборгованості період з 01 березня 2016 року по 24 лютого 2022 року, а тому суд доходить висновку про задоволення вимог щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних нарахованої в межах зазначеного періоду. Відповідно з відповідача підлягає стягненню інфляційні збитки в сумі 9 322 грн. 21 коп. та 3% річних в розмірі 2 135 грн. 07 коп.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 2 135,07 грн., інфляційні збитки у розмірі 18 032,01 грн. знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є законними та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується приписами ст.141 ЦПК України та вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2 270 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради 3 % річних в розмірі 2129,04 грн.; інфляційні збитки в розмірі 9322,21 грн, пеню в розмірі 3 539,53 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 07 березня 2024 року.

Суддя О.С. Овчиннікова