Провадження № 2/686/1253/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024р. м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі: головуючого судді - Продана Б.Г., при секретарі - Боднар А.П., за участю позивача ОСОБА_1 представника позивача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , представника відповідача - ОСОБА_4 , представника третьої особи - ОСОБА_5 , класного керівника - ОСОБА_6 , психолога - ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Розсошанської сільської ради, Хмельницької області про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить відібрати малолітню дитину ОСОБА_8 , від батька ОСОБА_3 та передати її матері.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 10.11.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . У шлюбі народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31.10.2019 року їх шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, син проживав з матір`ю та перебував на її утриманні, батько дитини проти цього не заперечував із заявами про визначення місця проживання дитини не звертався.

За спільною домовленістю із відповідачем, 11.06.2023 року ОСОБА_3 забрав сина до себе на літні канікули та у серпні 2023 року, до початку шкільного навчання, мав повернути дитину матері. Однак, станом на день звернення із позовом, відповідач дитину не повертає, на телефонні дзвінки не відповідає або ігнорує їх, перешкоджає матері спілкуватись із сином. Просить відібрати дитину у батька та повернути їй.

07.09.2023 року позовну заяву залишено без руху.

13.09.2023 року позивачем подано заяву про усунення недоліків.

18.09.2023 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання.

26.09.2023 року відповідач подав відзив на позов, проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що дійсно у червні 2023 року забрав сина на літні канікули, однак, ОСОБА_9 відмовився повертатись до мами в місто Одесу і виявив бажання залишитись з батьком. Зазначив також, що він є батьком малолітнього ОСОБА_9 , не позбавлений батьківських прав відносно сина, користується рівнозначним об`ємом прав та обов`язків як і матір, повністю забезпечує на даний час ОСОБА_9 , слідкує за його навчанням та дозвіллям, а тому вважає, що примусове відібрання негативно вплине на дитину. Просить врахувати що в Одесі у сина склались погані відносини із чоловіком позивача, а тому дитина з обґрунтованих підстав проживає з батьком.

28.09.2023 року позивачем заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

28.09.2023 року представником відповідача заявлено клопотання про заслухання думки дитини в судовому засіданні.

09.11.2023 року справу призначено до слухання по суті.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити, вказали, що відповідач неправомірно не повертає дитину матері, налаштовує сина проти неї.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, зазначили, що жодних перешкод у спілкуванні матері та дитини відповідач не чинить, у сина склались неприязні відносини із чоловіком позивача, він ображає дитину, а мати не стає на захист сина, у зв`язку із чим ОСОБА_9 не хоче проживати в Одесі, а хоче жити з батьком. Просили відмовити в задоволенні позову та врахувати інтереси дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Розсошанської сільської ради в судовому засіданні підтримав висновок від 22.08.2023 року №1 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 із батьком, оскільки для дитини створені всі належні умови та це є бажанням самої дитини.

В судовому засіданні малолітній ОСОБА_8 пояснив, що не бажає повертатись в Одесу до мами, а хоче проживати з батьком, його тут ніхто не ображає, він ходить до школи та має тут друзів. В Одесі йому не подобалось, оскільки його ображав чоловік мами, а вона за нього не заступалась, а тому він сказав татові, що не хоче повертатись до Одеси.

Заслухавши сторін по справі, покази класного керівника та психолога, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.11.2013 року. У шлюбі народилася дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Після припинення шлюбних відносин, син проживав з матір`ю та перебував на її утриманні, батько дитини проти цього не заперечував із заявами про визначення місця проживання дитини не звертався.

За спільною домовленістю із відповідачем, 11.06.2023 року ОСОБА_3 забрав сина до себе на літні канікули та у серпні 2023 року, до початку шкільного навчання, мав повернути дитину матері. Однак, станом на день звернення із позовом, відповідач дитину не повертає. ОСОБА_1 просить відібрати дитину від батька та повернути його їй.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 1 статті 161 СК України передбачено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням суду органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц.

В ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовною заявою про відібрання дитини - 05.09.2023 року, жодних рішень органу опіки та піклування чи суду щодо встановлення місця проживання дитини не було.

Спору між батьками про визначення місця проживання ОСОБА_9 не було, за домовленістю батьків син після припинення між ними шлюбних відносин, проживав із матір`ю, а потім виявив бажання залишитись із батьком.

В провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебуває цивільна справа №686/4020/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів, рішення на даний час ще не прийнято.

Відповідно до судової практики, якщо місце проживання дитини не було попередньо визначено органом опіки або піклування чи судом, Верховний Суд визнає вимоги про відібрання дитини на підставі ст. 162 СК України такими, що заявлені передчасно (постанови КЦС ВС від 20 листопада 2019 року у справі № 201/17854/16-ц,від 26 листопада 2019 року у справі 241/402/19,від 03 липня 2019 року у справі № 757/68957/17-ц).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Виконавчим комітетом Розсошанської сільської ради 22.08.2023 року за №1 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_3 . Копія висновку додається.

Зокрема, у висновку органу опіки та піклування зазначено, що малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наразі мешкає з батьком, де для нього створені всі належні умови для виховання та гармонійного розвитку, таке бажання висловлює і сама дитина, що було підтверджено в судовому засіданні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України, у якій тривалий час домінувала правова позиція щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, обґрунтована з посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. Зокрема в постанові було зазначено, що визначення місця проживання дитини повинні розглядатися з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року.

Обґрунтовуючи правову позицію, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказана Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону від 29.06.2004 р. № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України й не є частиною національного законодавства України. Останнє не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У статті 141 СК України встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їхнє спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року.

Першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини), і такий підхід цілком узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме ці норми зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, що стосуються прав дітей.

У постанові від 18.03.2019 р. у справі № 215/4452/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, прямо зазначив, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей, яку покладено в основу негативного для батька дитини рішення місцевого суду, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи.

При цьому ВС/КЦС посилається, зокрема, на рішення ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), де Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі й у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Верховним Судом за змістом постанови від 18.03.2019 р. констатовано правильність висновку апеляційного суду, що проживання сина з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, що є пріоритетним при вирішенні цієї справи, зауважуючи на неподання відповідачем суду переконливих доказів на предмет того, що проживання сина разом із матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої особлива увага має бути спрямована на найважливіші інтереси дитини, що за своєю важливістю та природою мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, п. 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що за місцем проживання кожного із батьків проводилося обстеження соціально-побутових умов, та, як у позивача, так і у відповідача створені належні умови для проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Проте, ОСОБА_9 зазначив, що хоче жити із батьком в с. Карпівці Хмельницького району, з мамою хоче спілкуватись, однак, категорично заперечив своє місце проживання із мамою в місті Одеса. Також ОСОБА_1 одружилася та в неї народилася ще одна дитина. Із чоловіком ОСОБА_1 у ОСОБА_9 склались неприязні відносини, що на думку суду, зважаючи на психоемоційний стан хлопчика, може негативно вплинути на його розвиток та здоров`я. Натомість за місцем проживання батька ОСОБА_3 дитина всім забезпечена, у сім`ї теплі та дружні стосунки, дитину цінують та люблять.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №359/798/20 .

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що в ході судового розгляду встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 попередньо була досягнута згода щодо місця проживання дитини, батьки мають рівні права та обов`язки відносно дитини, станом на момент звернення до суду рішення суду про встановлення місця проживання дитини з матір`ю не ухвалювалося, то відсутні підстави для відібрання дитини від батька.

Окрім того, суд враховує бажання самої дитини проживати разом із батьком, а тому, проживання дитини з батьком відповідатиме його якнайкращим інтересам, оскільки батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, займається вихованням та добробутом сина, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що будь-хто з батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, наприклад, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключено вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на відмову в позові судові витрати відносяться за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Розсошанської сільської ради, Хмельницької області про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_3 і повернення її за попереднім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 08.03.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 . АДРЕСА_1 , ІПН

НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 .

АДРЕСА_2 , тел.. НОМЕР_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей, Розсошанської сільської ради, Хмельницької

області. 31362. с. Розсоша, Хмельницького району, вул.. Центральна 4,

тел. 03822 41586.

Суддя: