ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1644/24 Справа № 202/1506/23 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Туманова Сергія Геннадійовича на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , яка є відчужувачем, та нею - ОСОБА_1 , як набувачем, був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №4369. Згідно змісту вказаного правочину, відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору. 06 липня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. зареєстрований в реєстрі за №2581, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла своє майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Позивач зазначає, після укладання договору довічного утримання фактично була порушена воля ОСОБА_5 та квартира стала спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (колишній чоловік позивача), який був ініціатором укладання договору довічного утримання та запевнив ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про необхідність укладання вказаного договору. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі №202/1358/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Позивач вважає, що ОСОБА_5 за життя помилилася щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину, істотних умов правочину, що вплинула на їх волевиявлення. Відчужувач ОСОБА_5 здійснила всі юридично значимі дії для того, щоб квартира АДРЕСА_2 перейшла у приватну власність позивача. Позивач вказує, що під час укладення оскарженого договору довічного утримання, ОСОБА_5 вважала, що спірна квартира переходить у одноособову власність ОСОБА_1 , позивач зазначає, що ОСОБА_5 помилилася щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину істотних умов правочину, що вплинуло на волевиявлення сторін договору довічного утримання. За відсутності помилки не було б вчинено оскаржений правочин. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , як відчужувачем, та ОСОБА_1 , як набувачем, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №4369.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. про визнання договору недійсним.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Туманов С.Г. просить рішення суду від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. просить апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Туманова С.Г. залишити без задоволення, рішення суду від 16 листопада 2023 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бервено О.М. просить апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Туманова С.Г. залишити без задоволення, рішення суду від 16 листопада 2023 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Частиною першою стати 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Указане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19 (провадження № 61-20719св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено: стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року №759/17065/14-ц , зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Така правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, - може бути лише у разі встановлення цих обставин.

06 липня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. зареєстрований в реєстрі за №2581, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла своє майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_1 (а.с.8).

20 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , яка є відчужувачем, та ОСОБА_1 , як набувачем, був укладений договір довічного утримання, відповідно до п.1 вказаного договору ОСОБА_5 передає у власність, набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_2 , та взамін чого набувач ОСОБА_1 зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору(а.с.3-5).

Відповідно до п.2.1 договору ОСОБА_1 зобов`язалася довічно утримувати ОСОБА_5 , тобто забезпечувати її грошовими ресурсами та допомогою для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

У п.2.2 договору сторони домовилися, що утримання (догляд) визначається шляхом забезпечення харчуванням, одягом, лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, необхідною допомогою, включаючи і медичну має надаватися за рахунок набувача ОСОБА_1 у повному обсязі, за вимогою відчужувача у будь-який час, протягом дії договору. Додатково набувач повинен надавати матеріальне забезпечення з утримання, яке оцінюється за їх взаємною згодою у розмірі 200 грн. на місяць.

Пунктом 2.4 договору набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за нерухоме майно.

Відповідно до п.2.5 набувач зобов`язалася здійснити поховання відчужувача після його смерті.

Вказаний договір укладається набувачем за згодою другого з подружжя ОСОБА_2 (п.4.6 договору).

Відповідно до п.4.8 відчужувач передає квартиру набувачу 20 жовтня 2017 року.

Пунктом 4.13 договору сторони підтвердили, що договорі не носить характеру уявного чи удаваного правочину, відчужувач та набувач не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленням та відповідає їхній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, текст цього договору прочитано та схвалено ними до його посвідчення, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Згідно з п.4.14 сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

20 жовтня 2017 року вказаний договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №4369 (а.с.5).

20 жовтня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 20 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №4369 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.12).

Встановлено, з 06 травня 2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.21).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 травня 2006 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 243 розірвано (а.с.22). Вказане рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року у справі №202/1358/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у справі №202/1358/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири скасовано. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.13-19).

Звернувшись до суду із позовними вимогами у цій справі, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що під час укладення оскарженого договору довічного утримання ОСОБА_5 , за життя, вважала, що спірна квартира переходить у одноособову власність ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що ОСОБА_5 помилилася щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину істотних умов правочину, що вплинуло на волевиявлення сторін договору довічного утримання. За відсутності помилки не було б вчинено оскаржений правочин. Вважає, що укладанням договору довічного утримання фактично була порушена воля ОСОБА_5 , оскільки квартира, що була предметом оскарженого договору довічного утримання, стала спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (колишній чоловік позивача), який був ініціатором укладання договору довічного утримання та запевнив ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про необхідність укладання вказаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що помилка при укладенні оскарженого договору довічного утримання дійсно мала місце з боку відчужувача ОСОБА_5 , а також що вона має істотне значення.

Не доведено, що ОСОБА_5 , за життя, укладаючи оскаржений позивачем договір довічного утримання, помилялась щодо правової природи договору довічного утримання, його змісту та предмета, оскільки згідно з п.4.14 сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін у договорі.

Не надано суду належних доказів того, що ОСОБА_5 не виконувала умови Договору довічного утримання, тобто укладення цього Договору з її боку не було направлено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим Договором.

Слід зазначити, що 20 жовтня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі договору довічного утримання від 20 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №4369.

За життя ОСОБА_5 не оскаржувала у встановленому законом порядку договір довічного утримання, який був укладений між нею та ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір довічного утримання від 20 жовтня 2017 року, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , був укладений під впливом помилки з боку ОСОБА_5 щодо правової природи договору довічного утримання через неправильне сприйняття стороною правочину істотних умов правочину.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г. про визнання договору недійсним, за недоведеністю.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Туманова Сергія Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова