КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 133/2629/23
Провадження № 2/133/285/24
РІШЕННЯ

Іменем України

27.02.2024 м. Козятин

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Кучерук І.М.,

за участю секретаря Корбут Ю.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 в якому просить: - визнати нерухоме майно, квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача; - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., що являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу; визнати за

ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири за адресою:

АДРЕСА_1 ., що являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1998, який вони розірвали 02.10.2021. В період шлюбу ними було набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу трикімнатну квартиру, право власності на яку зареєстроване за відповідачем.

Угоди про добровільний поділ вказаного вище майна між сторонами не досягнуто, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення даного позову, вказавши, що дана квартира придбана відповідачем за кошти її батьків, які, продавши будинок, подарували кошти ОСОБА_3 , за які придбано дану квартиру, однак, не знаючи законодавства, оформили її договором купівлі-продажу.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1998, який вони розірвали 02.10.2021 (а.с.8, 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Палагутіною В.О., ОСОБА_3 придбано трикімнатну квартиру загальною площею 63,2 м. кв., житловою площею 38,5 м. кв., що знаходиться за адресою: по АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 60-61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 ст. 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 в справі № 905/1926/16 (пункт 38).

У постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Судом встановлено, що дана квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю. Відповідач не довела та не надала доказів того, що спірна квартира придбана за кошти, які були надані її батьками від продажу будинку.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, позицій сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи те, що сторонами під час шлюбу набуто спірну квартиру, в силу ст. 60 СК України, дане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже кожному з них належить 1/2 його частка.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б вказували на необхідність стягнення недоплаченого або повернення переплаченого судового збору, а тому, суд вирішив залишити розмір судового збору, сплачений позивачем при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 60-61, 69-71 СК України, ст.368, ЦК України, ст.ст. 141-142, 200, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя І.М. Кучерук

Повний текст рішення суду складено 01.03.2024.