ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1174/24 Номер провадження 22-ц/814/2650/24Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Полтавська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельні ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 0,1416 га, кадастровий номер :05:001:0273, на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:001:0274 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,1416 га, кадастровий номер :05:001:0273.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був її чоловіком та батьком відповідача ОСОБА_2

14 вересня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом Полтавською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа за № 424. Син померлого ОСОБА_2 подав до нотаріальної контори заяву про відмову від належної йому частки спадщини батька.

13.01.2022 року ОСОБА_1 , державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку площею 1.9690 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а 08.12.2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належали померлому ОСОБА_3 .

До складу спадкового майна ОСОБА_3 позивачем було заявлено приватизовану земельну ділянку площею 0.1416 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 та приватизовану земельну ділянку площею 0.1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Малий Тростянець Полтавського району Полтавської області, що належали померлому ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих відповідно 05.06.2010 року та 18.03.2010 року.

Однак, постановою від 05 березня 2024 року № 02-31/1.91 державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно померлого ОСОБА_3 , що складається з двох вище вказаних земельних ділянок.

Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії слугувало те, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.09.2007, виданого Тростянецькою сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету сільської ради від 19.07.2007 № 69, зареєстрованого 15.10.2007 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» та технічного паспорта на будинок від 26.10.2022 року, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності в рівних частках, по 1/3 частці кожному, трьом співвласникам: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Проте, при оформленні права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації на імя ОСОБА_3 , не було враховано право інших співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок, а саме право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 яким у будинку належало на праві власності по 1/3 частці.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 0,1416 га, кадастровий номер: :05:001:0273, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. М. Тростянець.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0.1000 га, кадастровий номер: :05:001:0274, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. М. Тростянець.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,1416 га, кадастровий номер: :05:001:0273, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. М. Тростянець відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині відмовлених позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/3 частині житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , тому відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України їм у такій самій частці по 1/3 частині має перейти право власності на земельну ділянку, необхідну для будівництва та обслуговування вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Визнання відповідачем ОСОБА_2 заявленого позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому у ОСОБА_2 не було потреби та підстав звертатися до суду із зустрічним позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної присадибної ділянки.

Таким чином, місцевий суд безпідставно не прийняв визнання відповідачем позову і відмовив у задоволенні частини позовних вимог з формальних підстав.

Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про визнання апеляційної скарги, в якій просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржуються лише в частині відмовлених позовних вимог, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається їх законність та обґрунтованість.

Судове рішення ухвалене у справі в оскаржуваній частині повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Тростянецької сільської ради від 19.07.2007 № 69 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/3 частині, належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 23).

Земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, площею 0,1416 га на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с. 36).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).

14 вересня 2021 року за заявою ОСОБА_1 дружини померлого, відкрита спадкова справа за № 424. Син померлого ОСОБА_2 від належної йому частки спадщини відмовився.

Державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В. постановою від 05.03.2024 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,1416 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. М. Тростянець Полтавського району Полтавської області, що належали ОСОБА_3 (а.с. 22).

Підставою для даної відмови слугувало те, що при закріпленні права власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_3 не було враховано право інших співвласників у праві часткової власносиі на житловий будинок, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/3 частці.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_1 , з огляду на те, що їй та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить право власності на житловий будинок, по 1/3 частці, враховуючи положення ст. 377 ЦК України, серед іншого також просила визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1416 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні даної позовної вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в даній частині позовних вимог права позивача відповідачем не порушені. Судом враховано, що відповідачем ОСОБА_2 за вказаних позовних вимог не заявлено зустрічного позову, а позивач ОСОБА_1 в даному випадку за нормами ЦПК України не уповноважена прохати суд визнати право власності за відповідачем.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Оцінюючи належність обраного способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та інші).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 500/504/17 зазначено, що суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7,17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 09 січня 2023 року в справі № 402/586/17.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду відносно того, що в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку права позивача відповідачем не порушені.

Відповідно до частини першої та пункту 3 частини другої статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (п. 137-138) зроблено висновок, що згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу зустрічного позову не скористався та не заявив зустрічних позовних вимог щодо визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги, щодо невзяття місцевим судом до уваги визнання ОСОБА_2 позову, колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Оскільки, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, не встановив законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності, тому визнання останнім позовних вимог не може слугувати підставою для задоволення позову у відповідній частині.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом порушених прав чи інтересів в частині визнання за ним права власності на частину спірної земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська