Справа № 691/20/23
Провадження № 2/691/37/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 року Городищенський районний суд Черкаської області

в складі :

судді Черненка В.О.

за участю секретаря судового засідання Шаповал Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Городище цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 19.02.2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончарук С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 72, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору (за офіційним курсом НБУ - 1: 27,8461).

Відповідно до пункту 1 договору № 1 відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 19.03.2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору №1 відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35 590 доларів США.

До моменту укладення договору №1 ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору. Зазначений факт підтверджується підписанням позивачем та відповідачем договору № 1, оскільки відповідно до пункту 11 договору № 1 підписання позикодавцем та позичальником цього договору є свідченням факту повної передачі грошових коштів позикодавцем та отриманням вказаної суми грошових коштів позичальником.

26.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончарук С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 78, відповідно до якого позивач передає у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору (за офіційним Курсом НБУ - 1: 27,9301).

Відповідно до договору № 2 відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 26.03.2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору № 2 відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35 590 доларів США.

До моменту укладення договору № 2 ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору. Зазначений факт підтверджується підписанням позивачем та відповідачем договору № 2, оскільки відповідно до пункту 11 договору № 2 підписання позикодавцем та позичальником цього договору є свідченням факту повної передачі грошових коштів позикодавцем та отриманням вказаної суми грошових коштів позичальником.

Станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав зобов`язань щодо повернення коштів, які покладені на нього договорами позики грошових коштів від 19.02.2021 року та від 26.02.2021 року.

У свою чергу, позивач в усній та письмовій формах вимагав від відповідача повернення боргу. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, письмовими вимогами від 17.10.2022 року та від 27.10.2022 року.

На письмові вимоги відповідач зазначає, що 23.11.2021 року він в присутності свідків повернув кошти в сумі 80 272 доларів США. Однак, дана обставина не відповідає дійсності.

У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Також, згідно зі ст.ст. 625, 1050 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Згідно з пунктами 2 договору № 1 та договору № 2 відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35590 доларів США.

Розрахунок 3 % річних з простроченої суми відповідно до Договору позики грошових коштів від 19.02.2021 року:

Період розрахунку: з 19.03.2021 року по 31.12.2021 року -288 днів.

Тобто, 35 590 доларів США х 288 день х 3 : 100 : 365 = 842,46 доларів США.

Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 08.12.2022 року - 342 дні

Тобто, 35 590 доларів США х 342 день х 3 : 100 : 365 = 1000,42 доларів США.

Разом - 1 842,88 доларів США.

Розрахунок 3 % річних з простроченої суми відповідно до Договору позики грошових коштів від 26.02.2021 року:

Період розрахунку: з 26.03.2021 року по 31.12.2021 року - 281 день.

Тобто, 35 590 доларів США х 281 день х 3 : 100 : 365 = 821,98 доларів США.

Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 08.12.2022 року - 342 дні.

Тобто, 35 590 доларів США х 342 день х 3 : 100 : 365 = 1000,42 доларів США.

Разом - 1 822,4 доларів США.

Отже, загальна сума боргу відповідно до договору позики грошових коштів від 19.02.2021 року та договору позики грошових коштів від 26.02.2021 року, яка розрахована позивачем з урахуванням трьох процентів річних з простроченої суми - 74845,28 доларів США.

За таких обставин він змушений звернутися до суду про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 19.02.2021 року та 26.02.2021 року, 3 % від простроченої заборгованості та понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили задоволити.

Відповідач та його представник вимоги не визнали, та послались на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Обставини справи на які посилається позивач у позовній заяві зводяться до невиконання зобов`язань відповідача сплатити грошові кошти згідно договорів позики від 19.02.2021 року та від 26.02.2021 року. Обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності виходячи з наступного.

Дійсно, між позивачем та відповідачем склалися відносини з виконання договорів позики від 19.02.2021 року та від 26.02.2021 року на загальну суму 2 млн. гривень.

Разом з тим, кошти позивачу були передані в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 договорів позики виконання позичальником свого обов`язку за цими договорами має бути здійснено готівкою в місті Києві.

Передача коштів здійснювалася у два етапи.

Першу суму 7118 доларів США було передано позивачу при наявності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Іншу суму коштів 1 млн. 950 тис. грн. - 23.11.2021 року в присутності тих же свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідачем було передано у місті Києві о 19 год. в приміщенні громадської організації «РЕАБІЛІТАЦІЙНИЙ ЦЕНТР ФОНДУ БРАТІВ КУЗЬМІНИХ».

Разом з тим, після передачі коштів відповідачу не була надана розписка та інші два примірника договорів від 19.02.2021 року та від 26.02.2021 року через бездіяльність позивача.

Про факт передачі коштів, позивача було повідомлено відповіддю на вимогу від 12.01.2022 року надіслану цінним листом.

Після направлення вказаної відповіді на вимогу, відповідач кілька разів телефонував позивачу з приводу врегулювання даного питання, оскільки кошти були передані, а документи відповідачу не повернуті.

Підтвердженням розмов є аудіозаписи позивача та відповідача від 14.01.2022 року, 29.01.2022 року, 21.02.2022 року, 18.03.2022 року та з одним із свідків ОСОБА_4 09.03.2022 року. Деякі розмови містять ненормативну лексику позивача.

Позивача було попереджено про запис таких розмов на яких позивач ОСОБА_1 визнає факт отримання коштів, а також підтверджує наміри анулювати договори позики та підписати відповідні розписки.

Вислухавши позивача, його представника, відповідача та його представника, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як встановлено в судовому засіданні, 19.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончарук С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 72, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору (за офіційним курсом НБУ - 1: 27,8461).

Відповідно до пункту 1 договору № 1 відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 19.03.2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору №1 відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35 590 доларів США.

До моменту укладення договору №1 ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору. Зазначений факт підтверджується підписанням позивачем та відповідачем договору № 1, оскільки відповідно до пункту 11 договору № 1 підписання позикодавцем та позичальником цього договору є свідченням факту повної передачі грошових коштів позикодавцем та отриманням вказаної суми грошових коштів позичальником.

26.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончарук С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 78, відповідно до якого позивач передає у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору (за офіційним Курсом НБУ - 1: 27,9301).

Відповідно до договору № 2 відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 26 березня 2021 року.

Згідно з пунктом 2 договору № 2 відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35 590 доларів США.

До моменту укладення договору № 2 ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35 590 доларів США на день укладання договору. Зазначений факт підтверджується підписанням позивачем та відповідачем договору № 2, оскільки відповідно до пункту 11 договору № 2 підписання позикодавцем та позичальником цього договору є свідченням факту повної передачі грошових коштів позикодавцем та отриманням вказаної суми грошових коштів позичальником.

Станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав зобов`язань щодо повернення коштів, які покладені на нього договорами позики грошових коштів від 19.02.2021 року та від 26.02.2021 року.

У свою чергу, позивач вимагав від відповідача повернення боргу. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, письмовими вимогами від 17.10.2022 року та від 27.10.2022 року.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 18.09.2013 року, в справі № 6-63цс13, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, судом встановлено, що 19.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35590 доларів США на день укладання договору та 26.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 1 000 000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 35590 доларів США на день укладання договору. Зазначені обставини стороною відповідача не заперечуються.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Оригінали договорів позики грошових коштів знаходяться у позивача. Отже, їх наявність у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргові зобов`язання не виконані.

Щодо посилання відповідача, як на доказ повернення ним коштів, на розмови з позивачем по телефону від 14.01.2022 року, 29.01.2022 року, 21.02.2022 року, 18.03.2022 року та з одним із свідків ОСОБА_4 09.03.2022 року, де позивача було попереджено про запис таких розмов та під час яких позивач ОСОБА_1 визнає факт отримання коштів, а також підтверджує наміри анулювати договори позики та підписати відповідні розписки, суд припускає що вони дійсно відбувалися між позивачем та відповідачем, проте не може взяти їх до уваги з наступних підстав.

Вирішуючи питання про допустимість аудіозаписів телефонних розмов, суд керується висновками, що містяться в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України №12?рп/2011 від 20.10.2011 року, та оцінює відповідні докази як такі, що є недопустимими та порушують встановлене ст. 32 Конституції України право на таємницю телефонних розмов.

Так, Другий апеляційний адміністративний суд у постанові від 27.09.2019 року у справі №520/5474/19 вказав, що здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до проявів особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи.

З досліджених судом аудіозаписів телефонних розмов не вбачається те, що ці розмови були записані зі згоди та відома позивача. Крім того, суд немає достатніх підстав, вважати що в досліджених аудіозаписах йдеться мова саме про спірні договори позики.

При дослідженні судом даного доказу представник позивача, також, посилався на вищезазначене рішення Конституційного Суду України та судову практику, а позивач вказавши, що в нього є сумніви, що то записаний його голос, в подальшому, взагалі, відмовився надати будь-які пояснення щодо цього доказу.

За таких обставин, суд не має правових підстав надані стороною відповідача аудіозаписи вважати доказами при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст.193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Статтею 524 ЦК України, визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України, встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги умови укладених договорів позики, заявлені позивачем вимоги про стягнення за договорами в еквіваленті іноземної валюти-долара США до гривні, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по договорам позик від 19.02.2021 року та 26.02.2021 року в доларах США.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості за договорами позик від 19.02.2021 року та 26.02.2021 року, укладених між сторонами та оскільки відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту.

Відповідно до Постанови ВС від 25.01.2019 року, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України, розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Згідно з пунктами 2 договору від 19.02.2021 року та договору від 26.02.2021 року, відповідач мав виконати своє зобов`язання готівкою в місті Києві в сумі, що дорівнює на день такого повернення коштів 35590 доларів США.

Розрахунок 3 % річних з простроченої суми відповідно до Договору позики грошових коштів від 19.02.2021 року:

Період розрахунку: з 19.03.2021 року по 31.12.2021 року -288 днів.

Тобто, 35 590 доларів США х 288 день х 3 : 100 : 365 = 842,46 доларів США.

Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 08.12.2022 року - 342 дні

Тобто, 35 590 доларів США х 342 день х 3 : 100 : 365 = 1000,42 доларів США.

Разом - 1 842,88 доларів США.

Розрахунок 3 % річних з простроченої суми відповідно до Договору позики грошових коштів від 26.02.2021 року:

Період розрахунку: з 26.03.2021 року по 31.12.2021 року - 281 день.

Тобто, 35 590 доларів США х 281 день х 3 : 100 : 365 = 821,98 доларів США.

Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 08.12.2022 року - 342 дні.

Тобто, 35 590 доларів США х 342 день х 3 : 100 : 365 = 1000,42 доларів США.

Разом - 1 822,4 доларів США.

Отже, розмір трьох відсотків річних - штрафні санкції за законом від простроченої відповідачем суми грошового зобов`язання в сумі 35590 доларів США за час прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи від 19.03.2021 року по 08.12.2022 року становить 1 842,88 доларів США та суми грошового зобов`язання в сумі 35590 доларів США за час прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи від 26.03.2021 року по 08.12.2022 року становить 1 822,4 доларів США, які також підлягають до стягнення з відповідача.

Суд, оцінивши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність доказів в їх сукупності, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а розрахунок належних до сплати сум доведеним, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову, - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд вважає, що заявлені понесені судові витрати підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись: ст. 202, ч. 1, 2 ст. 207, 257, ч. 1 ст. 510, ст.ст. 526, 527, 534, 545, ч. 2 ст. 625, ст. ст. 1046, 1047, 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, Постановою ВСУ від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, ст. ст. 10, 11,12,13, 14, 81,89,141, 209, 212, 214, 215, 258, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задоволити. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 заборгованість за договором позики від 19.02.2021 року в розмірі 35590 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто) доларів США, 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 1842 (одна тисяча вісімсот сорок два) долари США 88 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики від 26.02.2021 року в розмірі 35590 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто) доларів США, 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 1822 (одна тисяча вісімсот двадцять два) долари США 40 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 12901 (дванадцять тисяч дев`ятсот одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк, з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлений 15.03.2024 року.

Суддя В. О. Черненко