Житомирський апеляційний суд
Справа №282/1110/23 Головуючий у 1-й інст. Носача В.М.
Категорія 62 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №282/1110/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Носача В.М. в смт Любарі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила визнати за нею, як членом колгоспного двору право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 право власності на 3/6 (або 1/2) частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.04.2023 на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І., яке зареєстроване в реєстрі за №1016, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 . Позов мотивовано тим, що з 15.02.1982 вона прописана і проживає в житловому будинку садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку проживали та були прописаними: вона, ОСОБА_6 - свекруха та ОСОБА_5 - чоловік позивачки. Станом на 15.04.1991 (на момент набрання чинності Законом України «Про власність»), дане домогосподарство відносилось до суспільної групи - колгоспний двір. Членами колгоспного двору являлись: ОСОБА_6 - мати її чоловіка . Зазначала, що членом колгоспного двору вона являлась з 1982 року і станом на 15.04.1991 право на майно цього колгоспного двору вона не втратила, тому вона є власником 1/3 будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вищевказаною адресою. Іншими співвласниками майна колгоспного двору, станом на 15.04.1991 в рівних частках по 1/3 частини будинку були: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилась спадщина. Чоловік позивачки - ОСОБА_5 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати у цьому будинку, здійснював догляд за ним та господарськими будівлями, сплачував за послуги постачання електроенергії. У відповідності до ст.549 ЦК УРСР ОСОБА_5 вважається такими, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, успадкувавши 1/2 (половину) від належної його матері 1/3 частини будинку, тобто 1/6 частину від усього будинку, ставши таким чином власником 3/6 частин всього житлового будинку. Проте за життя спадкових прав не переоформив, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Іншу частину житлового будинку, після смерті ОСОБА_6 , успадкувала її дочка - ОСОБА_3 , шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. Після смерті чоловіка, позивачка, будучи спадкоємицею останнього за законом, прийняла спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину на майно, окрім вказаного домогосподарства, оскільки правовстановлюючі документи на будинок були відсутні. Вказує, що вона вважається такою, що успадкувала належні покійному чоловіку частки будинку в розмірі 3/6 (або 1/2) частини всього будинку з господарськими будівлями та спорудами, в тому числі: 1/3 (2/6) усього домогосподарства, яке йому належало як члену колгоспного двору і 1/2 частки від 1/3 частини будинку (або 1/6), яку успадкував її чоловік ОСОБА_5 після смерті своєї матері. У листопаді 2021 року відповідач повідомила, що вона є власником всього будинку і вимагала його негайно звільнити. Позивачем було встановлено, що ОСОБА_3 , маючи право на спадкування лише 1/6 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_6 , шахрайським способом, у серпні 2021 року оформила право власності на увесь житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на свою покійну матір ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім на себе, як на єдину спадкоємицю. Державним реєстратором прийнято рішення №59955178 від 20.08.2021 про реєстрацію за померлою ОСОБА_6 права власності на нерухоме майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями. Після чого, відповідач звернулася до державного нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.11.2021, як єдина спадкоємиця усього житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 і дане право приватної власності зареєстровано за нею у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

09 грудня 2021 року ОСОБА_3 подарувала житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_2 . Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області. 21 грудня 2021 року ОСОБА_2 подарувала спірний будинок своєму чоловікові ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер та ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, знову стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважає, що проживаючи в даному будинку майже 40 років, має законні підстави на нього, а тому звернулась до суду за захистом своїх порушених.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначає, що після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позивачка продовжувала проживати та до тепер проживає у спірному домоволодінні. Пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння за даних обставин є абсурдним. Таким чином, ОСОБА_1 , виходячи з того, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спірне домогосподарство, у якому вона проживає 40 років, у відповідності до ст. 16 ЦК України, виходячи із принципу диспозитивності, ефективним способом захисту своїх прав та інтересів обрала визнання права власності на 5/6 домоволодіння. Посилання суду, що позивачка, з метою ефективного захисту свого порушеного права , повинна була подати віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння і в рамках такого позову доказувати своє право власності, з правової точки зору є недолугим, оскільки для того, щоб подати позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, позивач зобов`язана надати суду докази на підтвердження того, що вона є власником майна. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 також просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що домогосподарство, яке розташоване в с. Гізівщина Любарського району Житомирської області мало статус майна колгоспного двору і у ньому проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується погосподарськими книгами за 1986-1990, 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Головою вказаного колгоспного двору була ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_5

20 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М. після смерті ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності у минулому КСП «Маяк» с. Гізівщина Любарського району Житомирської області.

13 листопада 2009 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Панасюком В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , де зазначено, що спадкоємцем майна є її дочка ОСОБА_3 , яка проживає в с. Демківці Любарського району Житомирської області. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається із майнового паю члена КСП «Маяк» с. Гізівщина, Любарського району Житомирської області.

03 квітня 2021 року, державний нотаріус Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І. видав ОСОБА_3 як спадкоємцю першої черги майна померлої ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на належний спадкодавцю житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який їй на підставі із погосподарської книги Великодеревичівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

11 листопада 2021 року державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Житомирського міськрайонного нотаріального округу Житомирської області Поліщуком А.І. внесено відомості про речове право: 44972076 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

22 серпня 2003 року державний нотаріус Любарської державної нотаріальної контори Панасюком В.В., видав ОСОБА_1 , як спадкоємцю першої черги майна померлого ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності бувшого КСП «Промінь» с. Демківці Любарського району.

Із договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 09 грудня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деревенько Р.І. вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар належний ОСОБА_3 на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

09 грудня 2021 року приватним нотаріусом Деревенько Р.І. Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області внесено відомості про речове право: 45565659 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер:3370, виданий 09.12.2021 року.

За договором дарування житлового будинку від 21 грудня 2021 року, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_8 прийняв в дар житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

21 грудня 2021 року приватним нотаріусом Деревенько Р.І. Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області внесено відомості про речове право: 45827821 за ОСОБА_7 на підставі договору дарування, серія та номер:3509, виданий 21.12.2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 від 27.04.2023, ОСОБА_2 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_2 .

Листом №70/02-14 від 15.03.2021 державний нотаріус Любарської державної нотаріальної контори Житомирської області Поліщук А.І., відмовив ОСОБА_1 , як спадкоємниці за законом після померлого ОСОБА_9 видати свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що власником житлового будинку згідно довідки з погосподарської книги був ОСОБА_10 .

Вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження №12-158гс18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №753/2187/17 (провадження №61-12899св18)).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен першочергово надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 посилалася на те, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 мав статус колгоспного двору.

Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування спірного майна виникли до набрання чинності ЦК України до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню як положення ЦК 1963 року (щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини), так і положення ЦК України, чинні на момент видачі на ім`я ОСОБА_2 оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.

Згідно із записом у погосподарській книзі спірний будинок станом на 1 січня 1991 року належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Власність колгоспного двору регулювалася ЦК УРСР 1963 року, відповідно до статті 120 якого, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

У частинах другій, третій статті 123 ЦК УРСР 1963 року визначено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» , спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.

До набрання чинності Законом України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору із цих підстав до 01 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та ст. 123 ЦК УРСР спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Закон України «Про власність », який набрав чинності 15 квітня 1991 року, встановив єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше.

Крім того, станом на 15 квітня 1991 року виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права.

З матеріалів справи вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 був у власності колгоспного двору.

У спірному господарстві станом на 15 квітня 1991 року проживали ОСОБА_6 , син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_1 (дані погосподарської книги), а тому їх частки в колгоспному дворі є рівними ( 1/3 частка кожного).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Оскільки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після ІНФОРМАЦІЯ_7 , то після її смерті відкрилася спадщина у майні колишнього колгоспного двору, а саме 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР 1963 року).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР 1963 року).

Довідкою Великодеревичівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області №281 від 09.08.2023 підтверджено, що після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 продовжував проживати в цьому будинку.

Доказів на підтвердження того, що на момент смерті матері ОСОБА_5 проживав за іншою адресою, матеріали справи не містять.

Відтак, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 рівних частках були син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_3

ОСОБА_5 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_6 , але не оформив спадкових прав, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Окрім того, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у майні колишнього колгоспного двору, а саме 1/3 частину спірного будинку.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 була його дружина ОСОБА_1 , а спадкове майно складалося з 1/3 частини, яка належала ОСОБА_5 в майні колгоспного двору та 1/6 частину будинку, яку успадкував ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_6 , але не оформив спадкових прав.

Факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_1 22 серпня 2003 року державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Панасюком В.В.

Разом з тим, як зазначалося вище 03 квітня 2021 року, державний нотаріус Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І. видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на весь житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за законом 09.12.2021 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала (безоплатно передала у власність) ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

В подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 21 грудня 2021 року укладено договір дарування за яким ОСОБА_2 подарувала (безоплатно передала у власність), а ОСОБА_7 прийняв в дар (безоплатно прийняв у власність) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер.

27 квітня 2023 року приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. видала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване в реєстрі за № 1016, на ім`я ОСОБА_2 , згідно з яким спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження

№ 61-9916сво21) зроблено висновок, що «свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)».

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, порушення прав позивача, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 зумовлене видачею Житомирською державною нотаріальною конторою, 11 листопада 2021 року свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не видачею ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

При цьому згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц, від 5 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Відтак, правомірним та ефективним способом захисту прав власності ОСОБА_1 в цій справі є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 2021 року ОСОБА_12 , яке в подальшому стало підставою для відчуження нерухомого майна, визнання права власності та витребування майна.

У свою чергу заявлені позивачкою вимоги у цій справі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.04.2023 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_2 є неналежним способом захисту, а вимога про визнання права власності не відповідає критерію ефективності обраного способу захисту, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає, оскільки без оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого Житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 2021 року ОСОБА_12 задоволена бути не може, так як є взаємопов`язані між собою.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що визнання судом права власності за ОСОБА_1 на 5/6 частин домоволодіння буде підставою для реєстрації права власності в ДРПП і в такому разі у неї не буде необхідності подавати позов про витребування майна з чужого незаконного володіння ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року залишитибез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 01 березня 2024 року.

Головуючий

Судді