справа № 753/3150/24
головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту з нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просила суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, виконавче провадження № НОМЕР_1.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої частини квартири був її покійний брат ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті бойових дій. Позивач, як спадкоємець після смерті брата, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матюхової Т.П. із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, на підставі того, що на нерухоме майно спадкодавця накладено арешт на підставі постанови, виданої ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві, виконавче провадження № НОМЕР_1. 27 жовтня 2023 року позивач звернулася до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві із проханням надати матеріали вказаного виконавчого провадження та зняти арешт. Листом від 1 грудня 2023 року їй було відмовлено у наданні інформації, оскільки вона не являється стороною виконавчого провадження. Позивач вважала, що наявний арешт майна за відсутності відкритого виконавчого провадження, є безпідставним та незаконним, через що порушується право позивача на вільне володіння та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в ухвалі суду першої інстанції про залишення без руху позовної заяви, суд посилався на те, що до участі в справі не було залучено в якості відповідача - територіальний орган Державної фіскальної служби України. Вказує, що позивачем недоліки позовної заяви були усунуті, однак позивач не залучала на вимогу суду відповідача - територіальний орган Державної фіскальної служби України (на підставі чого судом відмовлено в позові) не зважаючи на це судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вважає, що суд повинен був відкривати провадження за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, тоді позивач би мала змогу скористатися правом звернутися до суду з клопотанням про залучення до участі у справі відповідача, як це було зазначено в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.

Звертає увагу, що 27 жовтня 2023 року позивач звернулась із заявою про надання їй інформації стосовно ОСОБА_2 , а саме щодо наявності в нього податкового боргу. У відповідь на заяву 2 листопада 2023 року від Головного управління ДПС у м. Києві позивачу було повідомлено, що за ОСОБА_2 облітується податковий борг в сумі 12 874,40 грн та пеня 939,33 грн.

Вказує, що відповідно до платіжних доручень позивачем був виплачений податковий борг ОСОБА_2 в сумі 12 874,40 грн та пеня 939,33 грн, а тому вважає, що належним позивачем є саме Дарницьке ВДВС у м. Києві, права Головного управління ДПС у м. Києві не порушені.

Звертає увагу, що оскільки виконавче провадження завершене, матеріали виконавчого провадження знищені, а стягувач, не скористався правом повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання у визначений законом строк, беручи до уваги, що у стягувача відсутні будь-які майнові претензії до правонаступника вважає, що арешт майна боржника є незаконним та порушує законні права та інтереси позивача щодо розпорядження майном, власником якого є позивач.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

20 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із неналежного суб`єктного складу учасників справи, оскільки відповідачем у даному позові залучено лише Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаної квартири являється ОСОБА_2 , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матюхової Т.В. із заявою про прийняття спадщини померлого ОСОБА_2 .

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Матюхової Т.П. єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 являється його сестра - ОСОБА_1 .

Незважаючи на зазначене, позивачеві не було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки на належну померлому частину квартири АДРЕСА_1 накладено арешт.

З відповіді Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 25 березня 2024 року за № 61776 вбачається, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-2045 виданого 6 листопада 2009 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь АТ «Індустріально-Експортний Банк» боргу в розмірі 198 071,15 грн. 24 березня 2011 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Станом на даний час вказане виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Як вбачається із матеріалів справи із наявного в реєстрі обтяження було видно, що однією із підстав накладення арешту було забезпечення виконання податкових зобов`язань з урахуванням чого судом роз`яснено необхідність залучення до участі у справі відповідного стягувача.

До апеляційної скарги надані докази, відповідно до яких позивачкою були сплачені кошти у сумі 12 874,40 грн та 939,30 грн на користь ГУК у м. Києві/Дарниц.р-н/18050400, а саме єдиного податку з фізичних осіб за ОСОБА_2 (а.с. 66-67).

В той же час, судом першої інстанції ухвалою від 7 березня 2024 року було витребувано на вимогу позивача матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого 9 лютого 2010 року.

Начальником Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) - Заєць А. було надано відповідь суду, що виконавче провадження знищено у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с.46-47).

Із наданої виконавчою службою інформації встановлено, що стягувачем за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 є саме АТ «Індустріально-Експортний Банк». Заборгованість наявна на підставі виконання виконавчого листа № 2-2045 виданого 6 листопада 2009 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь АТ «Індустріально-Експортний Банк» боргу у розмірі 198 071,15 грн.

Відповідно до наявної із загальнодоступних джерел інформації юридична особа АТ «Індустріально-Експортний Банк» (стягувач) не є припиненою.

Відповідна інформація була долучена до матеріалів справи 25 березня 2024 року, а оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції 5 липня 2024 року.

Таким чином позивачка мала достатньо часу для ознайомлення із матеріалами справи та залучення встановленого стягувача відповідачем у цю справу.

Отже, у даній справі суд першої інстанції вірно визначився із тим, що позивачем ОСОБА_1 як особою, яка не є стороною виконавчого провадження, але яка є спадкоємцем боржника (свого брата), заявлено вимоги про звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_2 на користь АТ «Індустріально-Експортний Банк», при цьому позов пред`явлено лише до органу державної виконавчої служби.

Колегією суддів враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22), у якій зазначено, що: «У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв».

На ці ж висновки посилався Верховний Суд в постанові від 29 червня 2023 року в справі № 208/9810/21 (провадження № 61-2303св23).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Враховуючи наведене, оскільки у даній справі позивачем ОСОБА_1 до участі в справі як відповідача не залучено особу, в інтересах якої накладено спірний арешт, обґрунтованим слід визнати висновок суду першої інстанції, не спростований доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо підстав закінчення виконавчого провадження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на те, що наявність чинного арешту у закінченому виконавчому провадженні в будь-якому випадку обумовлює необхідність звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна, залучивши до участі в справі належного відповідача та заявивши саме ті вимоги, які забезпечують ефективний захист прав позивача.

Враховуючи наведене, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, а існуючий арешт майна є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном та підлягає скасуванню судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба