ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8197/24 Справа № 191/807/23 Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 07 листопада 2016 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

14 липня 2022 року вона отримала повідомлення від Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» стосовно того, що на підставі наказу відповідача від 08 липня 2022 року № 146/н «Про структурні зміни в підрозділах Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», посада, яку вона займає, скорочується і вона буде звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням. В цьому ж повідомленні відповідач зазначив, що в подальшому їй буде надана додаткова інформація щодо можливості працевлаштування.

09 вересня 2022 року вона отримала від відповідача друге повідомлення стосовно того, що на підставі наказу від 08 липня 2022 року № 146/н «Про структурні зміни в підрозділах Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», посада, яку вона займає, скорочується і вона буде звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України. Разом із другим повідомленням відповідач запропонував їй перелік вакантних посад у додатку 2 на трьох сторінках та у додатку 2 на восьми сторінках.

Наказом (розпорядженням) від 08 вересня 2022 року № НОК-Ю22/ОС про припинення трудового договору (контракту) її було звільнено з 15 вересня 2022 року з посади старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» у зв`язку зі скороченням штату.

Вважає, що норми ст. ст. 2, 5, 21, 22, п. 4 ст. 36, п. 1 ст. 40, ст. 49-2, ст. 42 КЗпП були порушені відповідачем при видачі наказу про звільнення з підстав того, що при першому її повідомленні про наступне звільнення відповідач не запропонував їй іншу роботу на підприємстві. Лише разом із другим повідомленням про наступне звільнення відповідач запропонував їй перелік вакантних посад у додатку 2 на трьох сторінках і у додатку 2 на восьми сторінках. Позивач наголошує, що із переліком вакантних посад, доданих до другого повідомлення про наступне звільнення, вона ознайомилась лише 09 вересня 2022 року, в той час як наказ (розпорядження) № НОК-Ю22/ОС про припинення трудового договору (контракту) датований 08 вересня 2022 року, а безпосереднє її звільнення з роботи відбулось вже 15 вересня 2022 року.

При врахуванні переважного права на залишення її на роботі відповідач не врахував ані її трудовий стаж, ані факт того, що вона разом із чоловіком, який наразі є військовослужбовцем, виховують дитину-інваліда та станом на момент звільнення на неї фактично покладається особлива відповідальність по матеріальному забезпеченню життєдіяльності та виховання дитини-інваліда.

У зв`язку з порушенням її трудових прав, на підставі положень ст. 235 КЗпП та довідки відповідача про середню заробітну плату (дохід), позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору; зобов`язати відповідача поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 49626, 61 грн.; вирішити питання про судові витрати на професійну правничу допомогу.

Окрім цього, позивач наголошує, що, пропустивши строк, встановлений ст. 233 КЗпП, у неї є всі наявні істотні підстави для поновлення судом пропущеного строку для пред`явлення цього позову, оскільки її чоловік з січня 2023 року призваний на військову службу відповідно до наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 лютого 2022 року № 2 та зарахований у списки особового складу до військової частини наказом командира військової частини (по особовому складу) від 11 січня 2023 року №11. Також вона має на вихованні дитину-інваліда, тому, посилаючись також на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом «SARS-СоV-2» із змінами і доповненнями, відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), просила суд вважати поважними причини пропуску нею місячного строку на подання даного позову та поновити пропущений строк.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 місячного строку на подання позовної заяви та поновлено цей строк.

Визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) АТ «Українська залізниця» в особі Регіонального філії «Придніпровська залізниця» від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на роботі з 15 вересня 2022 року на посаді старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 року по 18 червня 2024 року у розмірі 208 522,82 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2147,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у розмірі 10471,67 грн. за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с.7-13 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено порушення з боку відповідача вимог ст. 49-2 КЗпП та, відповідно, трудових прав позивача при її звільненні, що є підставою для скасуванню спірного наказу про звільнення позивача та поновлення її на роботі.Разом з цим, враховуючи, що судом поновлено позивача на роботі, в силу ст. 235 КЗпП, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 року по 18 червня 2024 року у розмірі 208 522,82 грн, тобто, по день поновлення на роботі та ухвалення судового рішення про це.

Разом з цим судом першої інстанції вирішено на підставі положень ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітну плату в межах суми присудженої до стягнення за один місяць, що склало 10 471,67 грн, а також, в силу ст. 133-137 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2147,20 грн та 6000 грн витрат на правову допомогу.

01 липня 2024 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено у справі додаткове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с.15,16 Том ІІ), мотивоване тим, що при ухваленні рішення від 18 червня 2024 року судом не було вирішено питання про судові витрати в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору, адже позивач при поданні цього позову звільнена від сплати судового збору, враховуючи, що рішення суду прийнято на користь позивача.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішення суду, АТ Українська залізниця звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстав для поновлення строку встановленого положеннями ст. 233 КЗпП України немає, адже таке поновлення суперечить положенням ст. 256,257 ЦК України та КзпП України, який встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин. Позивач не довела поважність пропущеного строку, а посилання на чоловіка, який є військовослужбовцем та на наявність дитини-інваліда, є недостатніми підставами для поновлення пропущеного строку. Також посилання на введення в країні воєнного стану, а до того, карантину, не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для звернення з позовом у строк, передбачений ст. 233 КЗпП, тим більше, що позивач таких труднощів взагалі не зазначає. Скаржник вказує, що на підприємстві відбулись зміни у структурі штату товариства, а не лише вилучено посаду, на якій працювала позивач, що судом не ставилось під сумнів, а позивачем не оспорювалось. Позивачеві було запропоновано до її звільнення вакантні посади, вона була попереджена про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату, що є своєчасним попередженням, однак своєї згоди на працевлаштування на запропонованих посадах не надала. Окрім цього, позивач була ознайомлена з наказом про її звільнення у день її звільнення, тобто, 15 вересня 2022 року, а не 05 вересня 2022 року, як безпідставно наголошує позивач, доказів чому також не надає. Вирішуючи питання розміру та періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вийшов за межі позову. Вказує, що зазначені в Акті приймання-передачі наданих юридичних послуг витрати на правову допомогу не підлягають оплаті, а участь в судових засіданнях не може бути прийнята, оскільки жодного судового засідання у справі не відбулось.

Оскаржуючи додаткове рішення у справі, скаржник вважав необхідним переглянути з урахуванням відмови у задоволенні позову, що є підставою для скасування додаткового рішення.

У серпні 2024 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду від 18 червня 2024 року та додаткове рішення суду від 01 липня 2024 року залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

У жовтні 2024 року скаржник подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які є аналогічними обґрунтуванню апеляційної скарги.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 146/Н від 08 липня 2022 року АТ «Українська залізниця» «Про структурні зміни в підрозділах регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.88) виключено зі складу регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» зі скороченням посад структурні підрозділи «Дніпровський загін воєнізованої охорони» та «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» з дотриманням строків, встановлених чинним законодавством України; виключено зі складу апарату управління регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» зі скороченням посад структурний підрозділ «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» з дотриманням строків, встановлених чинним законодавством України; начальнику служби кадрової та соціальної політики забезпечити попередження працівників структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про зміни відповідно до вимог чинного законодавства України.

14 липня 2022 року позивач отримала перше повідомлення від старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» щодо скорочення посади, яку вона займає, на підставі наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 липня 2022 року № 146/Н, та що вона буде звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням. Також зазначено, що у подальшому їй буде надана додаткова інформація щодо можливості працевлаштування.

09 вересня 2022 року позивач отримала друге повідомлення від старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» щодо скорочення посади, яку вона займає, на підставі наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 липня 2022 року № 146/Н, та що вона буде звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В даному повідомленні зазначено, що для працевлаштування запропоновано їй перелік вакантних посад у додатку 1 на трьох сторінках та у додатку 2 на восьми сторінках.

Того ж дня позивач отримала під особистий підпис Додаток 1 переліку вакантних посад у структурних підрозділах регіональної філії «Придніпровська залізниця» станом на 09 вересня 2022 року та Додаток 2 переліку вакантних посад у підрозділах АТ «Українська залізниця» станом на 09 вересня 2022 року.

Наказом від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС ОСОБА_1 звільнено 15 вересня 2022 року з посади старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця`на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під особистий підпис 05 вересня 2022 року.

Згідно листа заступника начальника служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 18 грудня 2023 року через безперервний виробничий процес у межах АТ «Українська залізниця» щодня відбувається прийом та звільнення працівників, що зі свого боку впливає на перелік вакантних посад. З урахуванням динамічності виробничого процесу та плинності персоналу, сформувати перелік вакантних посад по АТ «Українська залізниця» в ретроспективі, зокрема, з 17 липня 2022 року по 15 вересня 2022 року, виходячи з технічного алгоритму програми з обліку персоналу, на жаль, не вбачається можливим.

Згідно листа директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики від 01 лютого 2024 року у програмному забезпеченні «АСУ «Кадри» відсутня функція зберігання архівних даних щодо вакантних посад в АТ «Укрзалізниця» та його структурних підрозділах і філіях за період з 17 липня 2022 року по 15 вересня 2022 року, тому запитувану інформацію надати не вбачається можливим.

Згідно штатного розпису Дніпровського територіального управління філії «Відомча воєнізована охорона» кількість штатних одиниць склала 9. Даний штатний розпис введено в дію з 01 липня 2022 року (а. с. 215).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, хоча і своєчасно ознайомив позивача з попередженням 14 липня 2022 року про наступне вивільнення, однак не надав до такого попередження перелік вакантних посад, які були в наявності за період з 14 липня 2022 року по 14 вересня 2022 року, тобто, по день звільнення, чим порушив положення ст.. 49-2 КЗпП України. При цьому, ознайомивши позивача з другим попередженням 09 вересня 2022 року та надавши того ж дня перелік вакантних посад по підприємству, зі спірним наказом від 08 вересня 2022 року позивач була ознайомлена 05 вересня 2022 року про її звільнення 15 вересня 2022 року, що є суперечливими фактами та свідчить про видання наказу про звільнення позивача раніше ніж він датований, тоді як звільнення позивача фактично відбулось значно пізніше, що є грубим порушенням ст.. 49-2 КЗпП України та підставою для поновлення позивача на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим суд першої інстанції вважав доцільним поновити позивачеві процесуальний строк для звернення до суду з даним позовом, враховуючи момент вручення позивачеві копії спірного наказу, наявність у неї дитини-інваліда, наявність у цей період встановленого карантину, а потім умови воєнного стану, також врахував і рекомендації Ради суддів України щодо виваженого підходу судами до питань, пов`язаних із процесуальними строками в умовах воєнного стану.

Колегія суддів повністю погоджується з встановленими обставинами справи та висновками суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Відповідно до ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

На підставі ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно із ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40,41). У разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадкахзмін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

На підставі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав положення ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Судом встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, про що свідчить її особистий підпис в повідомленні від 14 липня 2022 року, однак, всупереч ст. 49-2 КЗпП України, не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців з 14 липня 2022 року по 14 вересня 2022 року, і які існували на день звільнення, що свідчить про порушення встановленої законодавством процедури наступного вивільнення працівників.

Колегія суддів наголошує, що відповідач порушив переважне право позивача на працевлаштування на іншу посаду, оскільки 14 липня 2022 року відповідачем не було запропоновано перелік вакансій по підприємству станом на день попередження.

Судом встановлено, що в порушення трудових прав позивача, остання була ознайомлена із переліком вакантних посад лише 09 вересня 2022 року при отриманні другого повідомлення про звільнення, що також є грубим порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, яка не передбачає другого повідомлення про звільнення та ознайомлення із вакансіями за декілька днів до звільнення, тобто, з порушенням встановленого на ці дії роботодавця строку.

Разом з цим колегія суддів відзначає, що суд правомірно зауважив про те, що з спірним наказом про звільнення, датованим 08 вересня 2022 року, позивач була ознайомлена 05 вересня 2022 року про її звільнення 15 вересня 2022 року, а ознайомлена з переліком вакансій по підприємству 09 вересня 2022 року, що не узгоджується між собою та порушує трудові права позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент ознайомлення з наказом позивач взагалі ще не була ознайомлена із наявними вакантними посадами, а також відповідачем не доведено з яким змістом наказу вона була ознайомлена, враховуючи, що ознайомилася позивач 05 вересня 2022 року, а наказ про припинення трудового договору виданий 08 вересня 2022 року.

Доводи скаржника в цій частині скарги колегія суддів до уваги не приймає та відноситься до них критично, оскільки зазначені вище обставини апелянтом жодним письмовим доказом не спростовані як в суді першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179 КЗпП), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Обмеження звільнення, встановлені частиною третьою ст. 184 КЗпП, також не поширюються на жінок, які мають дитину-інваліда, але не є одинокими матерями. Однак, коло жінок, яким пільги надаються на підставі частини третьої коментованої статті, розширюється порівняно з колом жінок, зазначених у частині першій тієї ж статті, за рахунок жінок, які мають дитину віком до 6 років, якщо дитина відповідно до медичного висновку потребує домашнього догляду.

Названі категорії жінок не можуть бути звільнені не лише з підстав, передбачених ст. 40 і 41 КЗпП, але й за іншими підставами, які кваліфікуються як звільнення (розірвання трудового договору) з ініціативи власника. Однак, з інших підстав (які не кваліфікуються як розірвання трудового договору з ініціативи власника) припинення трудового договору з цими категоріями жінок можливе.

Звільнення з ініціативи власника жінок, зазначених у частині третій ст. 184 КЗпП, допускається лише в разі повної ліквідації підприємства. Поняття повної ліквідації законодавство не визначає, однак з урахуванням практики, яка визнає ліквідацію юридичної особи з припиненням усіх прав і обов`язків юридичної особи та ліквідацію з правонаступництвом, повною ліквідацією слід визнати лише перший її вид. Отже, ліквідація з правонаступництвом не дає власникові права звільнити працівника з своєї ініціативи.

Колегія суддів зауважує, що відповідач не проводив ліквідацію підприємства, а тому не міг звільняти позивача, яка має на утриманні дитину-інваліда, за будь-яких обставин, а у разі реорганізації чи зміни у структурі штату товариства повинен був безпосередньо за переважним її правом надати перелік вакансій з урахуванням змін у штаті.

За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено порушення з боку відповідача вищевказаних норм трудового законодавства, порушення процедури вивільнення працівників і подальшого їх звільнення, та, відповідно, трудових прав позивача при її звільненні, у зв`язку з чим спірний наказ підлягає скасуванню, а позивача належить поновити на роботі.

Крім цього, обґрунтовуючи пропущений позивачем місячний строк звернення до суду з моменту вручення їй копії спірного наказу, позивач посилалася на наявність у неї дитини-інваліда, що підтверджується копією посвідчення, на наявність у цей період встановленого карантину, на умови воєнного стану, а також посилався на рекомендації Ради суддів України щодо виваженого підходу судами до питань, пов`язаних із процесуальними строками в умовах воєнного стану.

Суд першої інстанції, врахувавши дані обставини у своїй сукупності, визнав такі обставини поважними, внаслідок чого пропущений позивачем місячний строк поновив.

Доводи скаржника про відсутність правових підстав для поновлення такого строку та відсутність істотних труднощів для своєчасного звернення позивача до суду з цим позовом, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки скаржник, заперечуючи проти поновлення такого строку, посилався на норми Цивільного Кодексу України, які регулюють строки позовної давності, однак, визначений положеннями ст. 233 КЗпП строк звернення до суду є процесуальним строком, що не є тотожним поняттям зі строком позовної давності. Поновлення пропуску такого процесуального строку регулюються положеннями ст. 234 КЗпП, які регламентує, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Враховуючи, що в період незаконного звільнення позивача, починаючи з початку першого попередження 14 липня 2022 року аж до її звільнення 15 вересня 2022 року, країна знаходилась у стані карантину та умовах воєнного часу, а також враховуючи наявність у позивача дитини-інваліда, що потребує спеціальної уваги та часу з боку матері, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про поновлення строку, визначеного ст. 233 КЗпП, та зазначає, що з 15 вересня 2022 року до моменту звернення до суду позивачем з даним позовом, тобто, 24 лютого 2023 року, минуло не більше одного року.

Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом із наданої довідки відповідача від 23 грудня 2022 року № 275 про середню заробітну плату (дохід) позивача, її середньоденна заробітна плата становить 455 грн. 29 коп. Вимушений прогул становить 458 робочих дня в період з 15 вересня 2022 року по 18 червня 2024 року (вересень 2022 року - 12 днів, жовтень 2022 року - 20 днів, листопад 2022 року - 22 дні, грудень 2022 року - 22 дні, січень 2023 року - 22 дні, лютий 2023 року - 20 днів, березень 2023 року - 23 дня, квітень 2023 року - 20 днів, травень 2023 року - 23 дня, червень 2023 року - 22 дня, липень 2023 року - 21 день, серпень 2023 року - 23 дня, вересень 2023 року - 21 день, жовтень 2023 року - 22 дня, листопад 2023 року - 22 дня, грудень 2023 року - 21 день, січень 2024 року - 23 дня, лютий 2024 року - 21 день, березень 2024 року - 21 день, квітень 2024 року - 22 дня, травень 2024 року - 23 дня, червень 2024 року - 12 днів). Таким чином, середній заробіток позивача за час її вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, становить: 455,29 грн. х 458 днів = 208522 грн. 82 коп.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції, визначивши період стягнення середнього заробітку по день ухвалення рішення суду, вийшов за межі позову, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки саме цим рішення позивача поновлено на роботі, а, відтак, і вирішено питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в порядку ст. 235 КЗпП.

Середній заробіток у розумінні за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Разом з цим, суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які понесені позивачем в ході судового розгляду, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну допомогу; пов`язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦІІК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд першої інстанції встановив, що представником позивача надано ордер на надання правничої (правової) допомоги, договір про надання правової допомоги № 36/ФО-АБ/22 від 15 грудня 2022 року, рахунок на оплату № 1/33 від 07 квітня 2023 року за надання юридичних послуг на суму 6000 грн, платіжна квитанція № 133032887 про сплату 6000 грн, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору № 36/ФО-АБ/22 від 15 грудня 2022 року зі змістом наданих правових послуг, в тому числі, й участі представника позивача у судових засіданнях.

Колегія суддів доводи апеляційної скарги в цій частині не приймає до уваги, оскільки такі доводи, як відсутність судових засідань у справі, спростовуються матеріалами справи. Натомість, заперечуючи щодо розміру витрат позивача на правову допомогу, відповідач не заявляв про зменшення таких витрат до того розміру, який він вважав доведеним.

За таких обставин заявлений розмір витрат є документально підтвердженим, обгрунтованим та співмірним із складністю справи, об`ємом наданих представником позивачки юридичних послуг, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також колегія суддів наголошує, що додаткове рішення суду від 01 липня 2024 року щодо розподілу судового збору між сторонами за ініціативою суду ухвалено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 263 ЦПК України та у відповідності до ст. 141, 270 ЦПК України, що скаржником не спростовано.

Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішень суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду та додаткове рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна