Справа № 452/1939/19 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2060/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Марко О.Р.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 червня 2023 року складі судді Карнасевич Г.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

встановив:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської області, в якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачкою по справі ОСОБА_3 , яка є громадянкою Республіки Молдова, 20.05.2014 укладено шлюб (реєстрація шлюбу відбулась на території України).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у спільному шлюбі у них народилася дитина - син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.05.2015, виданим бюро РАЦС м. Ришкань, Республіка Молдова. Дитина з 06.05.2015 є громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянина України № 553 від 08.12.2017.

З народження безперервно (не враховуючи туристичних поїздок за межі території України) син проживав в Україні разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Ця адреса не є адресою реєстрації місця проживання дитини, так як дитина офіційно зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

В подальшому, їх з дружиною сімейні відносини погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

27.07.2016 заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області шлюб між ними розірвано, під час судового розгляду відповідачка погодилася з тим, що дитина проживатиме з ним.

Для уникнення конфліктів та за усною домовленістю між колишнім подружжям, починаючи з 24.04.2016 дитина проживала з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу, відповідачка виїхала з України та поверталась 3 - 4 рази на рік для зустрічі з дитиною. Зазначив, що довіряв відповідачці, не порушував її права як матері дитини. Коли остання приїжджала в Україну, передавав дитину на виховання та догляд в межах Львівської області.

08.05.2019 відповідачка під час чергового приїзду в Україну, з метою спілкування з дитиною, зі згоди батька, взяла дитину на виховання на один день, з домовленістю не покидати територію м. Львова, так як дитина наступного дня повинна була йти в дитячий садок. Проте, 09.05.2019 відповідачка, без отримання попередньої його згоди, вивезла дитину за межі м. Львова, а тому він був змушений звернутись до Національної поліції із заявою про викрадення малолітньої дитини.

09.05.2019 розуміючи, що відповідачка може спробувати незаконно вивезти малолітню дитину за межі України, звернувся за телефоном довіри до Державної прикордонної служби України із заявою про можливий незаконний вивіз дитини за кордон України без відповідного дозволу батька.

Цього дня працівниками Білгород-Дністровського прикордонного загону виявлено, що до пункту пропуску на виїзд з України прибула ОСОБА_3 з дитиною, яка начебто слідує по свідоцтву на повернення до Республіки Молдови, також має свідоцтво про народження, видане в Республіці Молдова. Під час оформлення перетину кордону відносно дитини відбулось спрацювання відповідної інформаційної системи, в якій було вказано про можливий незаконний вивіз малолітньої дитини як громадянина України без дозволу батька. Крім того, працівниками Білгород-Дністровського прикордонного загону встановлено, що 23.12.2018 дитина перетнула державний кордон України на в`їзд в Україну по паспорту саме громадянина України для виїзду за кордон як громадянина України.

10.05.2019 інспектор ПК ВПС «ІНФОРМАЦІЯ_3 виніс рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку за № 935 (щодо дитини). Підставою винесення вказаного рішення інспектора ПК ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 була відсутність у відповідачки нотаріально засвідченої заяви батька ОСОБА_1 про надання дозволу на вивезення за територію державного кордону України його дитини.

Не дивлячись на зазначене вище та в порушення вказаного рішення інспектора ПК ВПС «ІНФОРМАЦІЯ_3 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, в той же день 10.05.2019 відповідачка все ж таки змогла незаконно вивезти за територію України дитину через вказаний вище пункт пропуску. Крім того, наскільки йому відомо з пояснень працівників Білгород-Дністровського прикордонного загону, ані відповідачка, ані дитина офіційно та у встановленому порядку не перетнули державний кордон України (фактично, перетнули його незаконно), а всі документи вказаних осіб залишились в оригіналах у працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважає, що відповідачка своїми діями порушила законодавство України, створила стресову ситуацію для дитини, яка є малолітньою, та порушила його права на виховання дитини.

Зазначив, що відповідачка не має офіційної роботи, заробляє на підробітках не в країні свого резиденства, не має власного житла та належних умов для забезпечення нормального життя для дитини, а сама дитина від народження виховується здебільшого ним. Він любить свою дитину і спроможний забезпечити її всім необхідним, що і робив чотири роки, протягом яких дитина проживала з ним, слідкував за станом здоров`я, її розвитком, виховував та піклувався про неї, у нього з дитиною добре налагоджений психологічний контакт, вони прив`язані один до одного, на даний час проживають разом. Крім того, дитина має захворювання дихальних шляхів, що потребує особливого догляду у отоларинголога та періодичних процедур, що не надаються матір`ю. Просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2019 року позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 вересня 2022 року скасовано заочне рішення цього суду 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає незаконним та необґрунтованим у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_5 тривалий час проживав з матір`ю і мимо волі з батьком був вивезений в Україну, де проживає з жовтня 2019 року. Такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи, не знаходить ніякого підтвердження, а навпаки спростовується матеріалами справи.

Сумарно за своє життя син проживав у Молдові близько 10 місяців, 5 з яких після народження, а інший в період з 10.05.2019 до 29.09.2019, після його вивезення матір`ю без згоди батька.

Додає, що на час звернення до суду з позовом у 2019 році не знав і не міг знати про працевлаштування ОСОБА_3 з 09.03.2020, а також про наявність у неї на праві приватної власності житла, оскільки останнє придбане нею більш ніж через 3 роки після подачі позову.

Вважає неправильною відмову суду у задоволенні позову з тих підстав, що в разі його задоволення порушуватиметься принцип рівності прав та обов`язків та обмежуватиметься право відповідачки на виховання дитини.

Зауважує, що при вирішенні такої категорії справ насамперед потрібно виходити з інтересів дитини, а інтереси батьків є похідними від них. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 травня 2020 року в справі № 587/2134/17.

Звертає увагу, що згідно із абзацом 2 ч. 1, ч. 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто немає самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову у цій справі, суду, на підставі всіх обставин, потрібно було чітко встановити, що залишення дитини з батьком (позивачем), суперечило б найкращому забезпеченню інтересів дитини, або що є переконливі докази, які беззаперечно стверджували б, що дитині буде набагато краще проживати з матір`ю в Молдові, ані ж з батьком в Україні. Однак, матеріали справи таких доказів не містять, а також не має аргументів на користь таких тверджень в оскаржуваному рішенні Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12.06.2023. Крім цього, не доведено й існування обставин, передбачених частиною другою статті 161 СК України.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі №204/8432/19, у якій органом опіки та піклування було зроблено висновок про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком, Верховний Суд зазначив: «… суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживання разом з батьком, у звичному для неї середовищі».

Суд першої інстанції не врахував, що більшість свого життя дитина провела саме з батьком на Україні у безпечному, стійкому та спокійному середовищі, при цьому позивач якнайкращим чином, без допомоги відповідачки, забезпечував інтереси дитини, що є важливим для вирішення справи.

Таку позицію висловлює і Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі №404/3499/17.

В Україні у ОСОБА_5 налагоджені стійкі, усталені зв`язки з оточенням, звичним до нього середовищем, є друзі та рідні. Тут дитина регулярно відвідує школу та відповідно до характеристик, які містяться в матеріалах справи, показує хорошу успішність у навчанні і в розвитку. Виконання батьком своїх батьківських обов`язків підтверджується наявним у матеріалах справи Висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо посилання суду на принцип статті 6 Декларації про права дитини, то зазначає, що Декларація прав дитини від 20.11.1959 не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Крім того, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

Щодо рішення суду м. Дрокії з місцезнаходженням в м. Ришкани від 12 листопада 2020 року у справі №2-442/2019, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_3 , то зазначає, що зазначене рішення наразі не поширює свою законну силу на територію України, оскільки не визнане та не може бути визнане у встановленому законом порядку. Окрім того, рішення суду м. Дрокія ухвалене без жодного врахування інтересів батька дитини, судом взагалі не було його повідомлено про розгляд справи, що позбавило можливості захищати його інтереси в суді першої інстанції.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від12 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити, визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першої статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що в дитини відсутнє сформоване волевиявлення щодо визначення місця проживання. Незважаючи на наявність у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання сина ОСОБА_5 разом з батьком, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому зазначив, що втручання суду у приватне життя дитини щодо визначення її місця проживання на невизначений строк може призвести до порушення її ж права самостійно визначати в будь-який час на власний розсуд з ким із батьків вона бажає проживати. Саме такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі за №753/6498/15-ц та від 30.01.2023 у справі за № 710/1678/18.

Суд вказав на те, що ОСОБА_5 тривалий час проживав з матір`ю і мимо її волі з батьком був вивезений в Україну, де проживає з жовтня 2019 року. З тих підстав суд не взяв до уваги посилання сторони позивача на ту обставину, що малолітній ОСОБА_5 постійно проживав з батьком і не бажає проживати з матір`ю.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство дитини охороняються державою.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , який є громадянином України, та ОСОБА_3 , яка є громадянкою Республіки Молдова, 20.05.2014 зареєстрували шлюб, про що Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції вчинено актовий запис №171 (т. 1 а.с. 11).

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 , шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 128).

Позивач та відповідачка є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (дублікат) від 27.04.2016 виданого бюро РАЦС м. Ришкань Республіки Молдова на підставі Акту про народження №59. Відповідно до даного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (дублікат), місцем народження дитини є місто Ришкань, Республіка Молдова (т. 1 а.с. 12).

Згідно із довідкою № 553 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 08.12.2017 Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» з дати народження. Довідка видана до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 14, 116).

На підставі цієї довідки, 13.07.2018 дитині видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон (т. 1 а.с. 15).

Також дитина має паспорт громадянина Республіки Молдова для виїзду за кордон, який виданий 21.10.2019 (тобто під час перебування дитини з матір`ю) (т. 1 а.с. 120).

Первинний такий паспорт було видано дитині 24.08.2015 на строк до 24.08.2019 (т. 1 а.с.119, 153).

Як стверджував позивача та не заперечувала відповідачка у відзиві на позовну заяву, дитина дійсно народилась на території Республіки Молдова і коли дитині виповнилось 5 місяців сім`я переїхала проживати в Україну. Проте, сімейне життя в Україні не склалось через розбіжність поглядів на подружнє життя, внаслідок чого ОСОБА_3 покинула місце проживання в Україні та 24 квітні 2016 повернулась в Молдову , про що свідчить відмітка у паспорті про перетин кордону (т. 1 а.с. 124, 157), а ОСОБА_1 у липні 2016 року подав позов про розірвання шлюбу.

З цього часу, а саме з 2016 року дитина ОСОБА_5 залишився проживати разом з батьком в Україні по АДРЕСА_1 .

У період з 2017 року до 2019 року дитина, проживаючи на Україні разом з батьком у м.Львові, отримувала освітні послуги та спостерігалась у лікаря з приводу хронічного захворювання, що не заперечує відповідачка, і підтверджується письмовими доказами (т. 1 а.с.17- 22).

Заявою від 19 серпня 2017 року ОСОБА_3 надала свою згоду на виїзд до російської федерації, до України та у інші країни СНД на відпочинок та неодноразово виїжджати та в`їжджати, безперешкодно перетинаючи державний кордон, починаючи з 19.08.2017 по 19.08.2018 її неповнолітній дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі гр. ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 112, 146).

За період 2016-2019 років ОСОБА_3 приїжджала в Україну та мала можливість безперешкодно зустрічатись із сином.

10.03.2019 інспектором ПК ВПС «ІНФОРМАЦІЯ_3, старшим прапорщиком ОСОБА_6 прийнято рішення №935 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав державний кордон у супроводі матері ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю доручення від батька дитини (т. 1 а.с. 17).

Водночас, із відповіді Прикордонної служби України від 14.08.2019 №23/П-11302 на звернення ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_5 перетнув кордон Україна-Молдова через погіршення стану його здоров`я за проханням ОСОБА_3 та сприянням молдовської сторони, разом з тим, прикордонний контроль стосовно неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час українською стороною не звершено. У листі Держприкордонслужба проінформувала ОСОБА_1 про те, що Адміністрацією Держприкордонслужби 11.05.2019 направлено лист на адресу керівника прикордонної поліції Республіки Молдова та у Міністерство закордонних справ України з клопотанням щодо сприяння у поверненні в Україну неповнолітнього громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с.47-48).

За час перебування ОСОБА_5 в Республіка Молдова, останній обстежувався сімейним лікарем у Державному медико-санітарному закладі Центр охорони здоров`я м. Ришкань, де дитина перебувала на обліку з 04.06.2019 по 29.09.2019, дитина відвідувала дитячий садок/ясла №10 м. Ришкань в середній групі (т. 1 а.с.114, 115, 148, 149, т. 2 а.с. 161).

Згодом, у вересні 2019 року, а саме 29 вересня 2019 року ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 повернулись на Україну, що стверджується відмітками у паспортах (т. 4 а.с. 210, 211).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.07.2019, складеного спеціалістами Служби у справах дітей Залізничного району, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Житло розміщено на 2-му поверсі, 9-ти поверхового будинку, складається з 3-х кімнат, коридору, санвузла та кухні. Для виховання та розвитку дитини створено належні умови: окрема кімната, окреме спальне місце, сезонний одяг, взуття, розвивальні ігри, спортивний інвентар, дитячі книжки, гігієнічні норми дотримані (т. 1 а.с. 52).

В свою чергу, станом на 08.11.2022 позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_5 проживають за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується актом оцінки потреб сім`ї, складеним 08.11.2022 відповідним фахівцем за проведення оцінки ОСОБА_7 . Разом з ними за вказаною адресою проживають ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (т. 4 а.с. 115).

Зареєстрованим місцем проживання відповідачки в Україні (до 10.05.2017 року) було: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.41).

У своїй заяві від 22.10.2019 позивач повідомив суд про можливе місце проживання відповідачки в Республіці Молдова (т. 1 а.с. 56).

На даний час відповідачка проживає у 2-х кімнатній квартирі в АДРЕСА_4 , загальною площею, 65.8 кв.м, що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі продажу № 1-1251 від 04.11.2022 (т. 2 а.с. 140).

Згідно із соціальною анкетою від 30.07.2021, складеною комісією з оцінки житлово-соціальних умов, умови проживання є хорошими, квартира має всі необхідні умови для належного проживання. Квартира оснащена всім необхідним для забезпечення розвитку, виховання та дозвілля дитини. Станом на 30.07.2021 початкового оцінювання житлово-соціальних умов, син перебуває з батьком, який вилучив дитину без згоди матері (т. 2 а.с. 123-124).

Крім того на підставі договору дарування від 12.02.2019 відповідачці належить квартира в АДРЕСА_5 , загальною площею 29,1 кв.м. (т. 2 а.с. 168).

Працює відповідачка у ТОВ Небанківська кредитна організація «АВЕНТУС ФІНАНС» на посаді менеджера зі зв`язків з клієнтами з 09.03.2020 по теперішній час. Позитивно характеризується по місцю праці (т. 2 а.с. 110-120).

На обліку в лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, судимість відсутня (т. 2 а.с. 127, 130, 152).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 надала копії контракту купівлі-продажу від 07.07.2023 та свідоцтво від 21.07.2023, за якими відповідачка є власником квартири в АДРЕСА_6 , загальна площа квартири 67,9 кв.м.

27 травня 2019 року ОСОБА_3 подала до суду м. Дрокії позовну заяву до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів (справа № 2-335/2018). Проте відповідно до ухвали від 10.07.2019 у справі №2-335 встановлено, що позовна заява не була підписана, у зв`язку з чим її знято з розгляду (т. 2 а.с. 225-226).

12 липня 2019 року ОСОБА_3 повторно подала позовну заяву, на підставі якої суд постановив рішення у справі №2-442/2019.

Рішенням суду м. Дрокія з місцем знаходження в м. Ришкани від 12 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_3 проти ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення пенсії на утримання неповнолітньої дитини.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Утримано з ОСОБА_1 , народження ІНФОРМАЦІЯ_7 , з місцем проживання в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , народження ІНФОРМАЦІЯ_8 , з місцем проживання АДРЕСА_4 , пенсію на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_5 , народження ІНФОРМАЦІЯ_9 , у розмірі 800,00 (вісімсот) леїв на місяць, до досягнення дитиною повноліття або до зміни матеріального становища сторін, починаючи з 12 липня 2019 року.

Утримання пенсії на утримання здійснюється негайно.

Утримано з ОСОБА_1 державний податок на користь держави у сумі 288,00 (двісті вісімдесят вісім) леїв.

Утримано з ОСОБА_1 , народження ІНФОРМАЦІЯ_7 , з місцем проживання в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , народження ІНФОРМАЦІЯ_8 , з місцем проживання АДРЕСА_4 , судові витрати, на сплату державного податку у розмірі 100 (ста) леїв та на юридичну допомогу у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) леїв (т. 1 а.с. 143, 144).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2021 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 червня 2022 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на виконання на території України рішення іноземного суду від 12 листопада 2020 року - відмовлено.

В свою чергу, 08 квітня 2020 ОСОБА_1 звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Заочним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_3 , гр. Республіки Молдова, аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, в користь ОСОБА_1 , до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08.04.2020 року.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць в розмірі 3000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 січня 2022 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кардопольцева А.С., скасовано заочне рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2021 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року задоволено клопотання сторін та зупинено провадження у цивільній справі №452/997/20 до вирішення цивільної справи №452/1939/19 по суті.

Висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування №260000.-вих-54712 від 12.05.2023 за доцільне визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 . При цьому зазначений висновок ґрунтується на представлених документах, поясненнях батьків, думки дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 04.05.2023 протокол №9, віку дитини, проживання тривалий час з батьком, з яким у нього встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність) (т. 5 а.с. 15-16).

Відповідачка ОСОБА_3 такий висновок не оскаржувала, залишається чинним.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, інтелектуального, духовного, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом (ч.ч.1-3 ст.15 Закону).

Міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними та приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними та законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначення найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати на інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України).

Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 4 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку

Положеннями статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Установлено, що батьками малолітнього ОСОБА_5 , є позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 , які в період з 20.05.2014 по 27.07.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. Дитина народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в Республіка Молдова. Через п`ять місяців після народження сина, сім`я переїхала проживати на Україну.

Після залишення 26.04.2016 ОСОБА_3 території України, дитина залишилась проживати разом з батьком за зареєстрованим його місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де батько створив всі необхідні умови для проживання дитини.

Після того, як ОСОБА_3 без погодження з батьком дитини, виїхала в Молдову , відносини між сторонами стали напруженими. ОСОБА_1 бажаючи продовжувати займатись вихованням сина, 29.09.2019 повернувся з ним в Україну, де проживає по даний час.

Тобто, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 24 квітня 2016 року по 09.05.2019 року та в період з 29 вересня 2019 і на час ухвалення оскаржуваного 12 червня 2023 року рішення, проживав разом з батьком за зареєстрованим його місцем проживання: АДРЕСА_1 , а також за адресою АДРЕСА_3 . За вказаний період часу батько належним чином виконував свої батьківські обов`язки, піклувався про розвиток та здоров`я сина, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, висновком Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування №260000-вих-54712 від 12.05.2023.

Звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання сина з ним та звернення відповідачки до молдовського суду про визначення місця проживання з матір`ю, свідчить про те, що добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітнього сина після того, як ОСОБА_3 без згоди батька дитини, вивезла його в іншу державу, сторони не досягли.

Колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 березня 2023 року у справі №759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає необхідним зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.

Оскільки сторони добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина після припинення спільного проживання не знайшли, ця ситуація потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, слід врахувати те, що матеріали справи не містять даних про негативне ставлення позивача чи відповідачки до сина ОСОБА_5 . Вони обоє працюють, забезпечені житлом, мама на праві власності, а батько на праві користування, в якому створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, обоє є люблячими та турботливими батьками.

При цьому колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №260000-вих-54712 від 12.05.2023 є достатньо обґрунтованим, і не суперечить інтересам малолітнього сина сторін, а тому колегія суддів вважає за доцільне врахувати такий висновок при визначенні місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком.

Встановлені у цій справі обставини дають підстави вважати, що проживання дитини з батьком забезпечить розвиток малолітнього ОСОБА_5 у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Судом встановлено, що перебуваючи з 29.09.2019 в Україні ОСОБА_5 відвідує початкову школу «Дивосвіт», навчається в «Альтернативній музичній школі MuzCool», є членом Львівської обласної федерації кіокушинкай карате з жовтня 2020 і тренується тричі на тиждень в спортзалі СЗШ №72 під керівництвом тренера-викладача ЛОФКК ОСОБА_10 (т. 4 а.с. 221, 217, 218).

Згідно із характеристикою ОСОБА_5 , виданої початковою школою «Дивосвіт» 19.09.2022, хлопчик зарекомендував себе як дисциплінований, старанний, працелюбний учень. Врівноважений і розсудливий. Має добрий загальний розвиток. ОСОБА_5 творчий, безконфліктний, товариський, має друзів серед однокласників. Дотримується правил поведінки під час уроку, гри, відпочинку, бере відповідальність за свої дії. Учень привчений до самообслуговування. Зовнішній вигляд охайний. Забезпечений усім необхідним шкільним приладдям та речами, які потрібні для навчання в школі. Приходить вчасно до школи. Без поважної причини занять не пропускає. До дорослих ставиться з повагою, сприймає зауваження спокійно. Батько приділяє належну увагу вихованню дитини (т. 4 а.с. 219).

При цьому, проживання малолітнього сина з батьком, не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання батьківських обов`язків. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у його житті, має право брати участь у вихованні сина, незалежно від того з ким з батьків дитина буде проживати.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, часткову цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції в судовому засіданні 06 червня 2023 року проведено опитування малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в присутності представників третьої особи та психологів щодо його думки відносно проживання з одним із батьків.

Малолітній ОСОБА_5 виявив схильність до обох батьків та повідомив, що хоче проживати разом із батьком, який турбується про нього та створив належні умови для проживання, навчання і розвитку. Він навчається в школі, має багато друзів, займається спортом, відвідує гуртки. Відкидає можливість проживати в Молдові. Підтвердив, що мама придбала йому телефон, який знаходиться в кімнаті батька. Проте, з мамою розмовляє рідко. Іноді відповідачку називає ОСОБА_3 . Зазначив, що у нього є дві мами. Друга - ОСОБА_9 (співжителька батька). Ствердив, що проживає з батьком і бабусею. За його проханням під час зустрічі з мамою у Львові просив батька слідкувати за ним, щоб мама його не викрала.

Таке пояснення дитини, на переконання суду апеляційної інстанції, є зрозумілим, оскільки є наслідком комплексу факторів та обставин: розлучення батьків, неможливість батьків самостійно узгодити питання щодо визначення місця поживання дитини з одним з них постійно чи тимчасово, вплив з боку батька, з яким дитина проводить більше часу ніж з матір`ю, актуальною ситуацією конфлікту батьків.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в дитини відсутнє сформоване волевиявлення щодо визначення місця проживання.

У висновку практичного психолога, складеного 06.06.2023 на основі діагностування та бесіди дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначено, що із запропонованими завданнями дитина успішно впоралась, що свідчить про відповідний віковий, сенсорний, розумовий розвиток. Також було проведено проективну методику «Дерево», яка досліджує як дитина сприймає ситуацію турботи про себе, відображає ставлення дитини до опіки батьків над нею. Була використана методика «Звірі», дана методика використовується при діагностиці ситуації у сім`ї, в ході дослідження було виявлено особливості сприйняття і ставлення дитини до батьків (у тому числі, до батьків, як до подружньої пари). Підсумовуючи результати інтерпретації отриманих за цими методиками, можна говорити за негативну внутрішню сімейну ситуацію. Помітний зв`язок з сестричкою Даною, друзями та дитиною, стосовно сторони батьків спостерігається напруженість, відсторонення, страх закривається у свій внутрішній всесвіт. Психо-емоційний стан дитини включив такі захисні механізми: агресивні фантазії, страхи, фобії, тривоги пов`язані з конфліктними ситуаціями у сім`ї щодо поведінки батьків. Виходячи з отриманої інформації в ході консультування і керуючись науковими засадами вікової, педагогічної та психології рекомендується з метою подальшого збереження психічного здоров`я дитини, та запобігання у нього психоемоційних розладів, психолог вважає, що необхідно зберігати навколо дитини спокій, доброзичливий психологічний клімат, стабільний та насичений позитивними емоціями аби запобігти подальшій травматизації дитини. Варто врахувати належним чином бажання та інтереси у першу чергу дитини (т. 5 а.с.59).

Сукупний аналіз зазначених обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість залишення дитини у тому середовищі, в якому вона перебуває тривалий час, оскільки це на думку суду може безповоротно негативно вплинути на емоційний стан дитини та може призвести до додаткового травмування хлопчика, а як уже зазначалося, у першу чергу при вирішення спорів щодо дитини повинні бути визначені та враховані інтереси саме дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Колегія суддів звертає увагу, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 33 від 26.01.2023, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 , встановлено мамі ОСОБА_3 дні побачень із малолітнім сином ОСОБА_5 , який проживає з татом ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 : на час перебування матері у м. Львів щоденно 5 годин з урахуванням розпорядку дня дитини, в присутності ОСОБА_1 та за попередньою домовленістю між ними.

Однак, за поясненнями відповідачки, їй чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, батько перешкоджає у спілкуванні дитини з матір`ю.

На переконання колегії суддів, вчинення перешкод у спілкуванні з сином для матері не може впливати на вирішення питання про визначення місця проживання дитини і бути беззаперечною підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини із батьком та не позбавляє матір дитини права на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні сина. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 756/12322/16-ц (провадження № 61-12656св18).

При вирішенні цього спору, крім викладеного, апеляційний суд враховує, що син сторін проживаючи із батьком тривалий час навчається в школі, має друзів за місцем проживання, і власне проживання у звичній для себе обстановці створює відчуття захищеності та сприяє стабільності його психічного та емоційного стану.

Враховуючи всі зазначені обставини, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у ОСОБА_5 за місцем проживання з батьком, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, апеляційний суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання дитини з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі, при цьому, з врахуванням обставин запровадження в Україні воєнного стану, вимушеної міграції населення, яка є одним із наслідків війни, суд не визначає конкретну адресу, за якою визначається місце проживання дитини із батьком.

Зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним без батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам Верховного Суду при вирішені цієї категорії спорів (за відсутності спору саме про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини.

Крім того, залежно від обставин, які можуть виникнути у житті дитини та батьків, місце проживання малолітнього ОСОБА_5 може бути змінено в подальшому, як за рішенням суду так і за згодою батьків з урахуванням думки дитини, у тому числі із застосуванням моделі спільної фізичної опіки на дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком).

Такий підхід не буде суперечити і принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, оскільки поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Тобто, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини, як уже зазначалося, слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що суд застосував висновок Верховного Суду від 30.01.2023 року у справі №710/1678/18, обставини у якій не є подібними до обставин у справі, яка переглядається апеляційним судом, наведені позиції Верховного Суду не є релевантними при вирішенні позову у справі №452/1939/19.

Наявність судового рішення м. Дрокії від 12.11.2020 не впливає на вирішення даної справи, та з цих підстав не може бути відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В свою чергу, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

З позовом у даній справі про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 12 червня 2019 року (провадження у справі відрито 03.07.2019), при цьому ОСОБА_3 звернулася до суду м. Дрокія у Молдові з аналогічним позовом 12.07.2019, відтак наявність судового рішення м. Дорокії від 12.11.2020, у наданні дозволу на виконання якого на території України відмовлено ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2021 року, не має правового значення.

При цьому, строк пред`явлення до примусового виконання на території України такого рішення на даний час закінчився в силу вимог ст. 463 ЦПК України, за якою рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили.

З урахуванням зазначеного, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема, прихильність до батька, ураховуючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на всі істотні обставини справи, не дав їм належної правової оцінку, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому рішення суду в силу приписів пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів проводить розподіл судових витрат, понесених відповідачем за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 червня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. сплаченого за подання позову до суду першої інстанції та 1152 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а разом 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк