Провадження № 22-ц/802/644/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

прокурора ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою Волинської обласної прокуратури на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури (далі прокурор) звернувся в суд в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації (далі позивач, Волинська ОВА) з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач-1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі відповідач-2, ОСОБА_7 ), ОСОБА_5 (далі відповідач-3, ОСОБА_5 ), ОСОБА_6 (далі відповідач-4, ОСОБА_6 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі третя особа, ДСГП «Ліси України») про витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР 02 грудня 2020 року за №0000117, встановлено, що рішенням Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області від 26 лютого 2007 року №11/3 «Про передачу земель Ківерцівського держлісгоспу в землі запасу Боголюбської сільської ради» прийнято до земель запасу Боголюбської сільської ради земельну ділянку площею 0,98 га, яка розміщена в кварталі 37 виділ 5,7 Луцького лісництва.

В подальшому, рішеннями цієї ж сільської ради від 09 жовтня 2007 року затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність фізичним особам 4 земельні ділянки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , площею по 0,2450 га. кожна. 24 грудня 2007 року видано відповідні державні акти.

На підставі договору дарування від 26 грудня 2007 року ОСОБА_9 відчужила належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1801 на користь ОСОБА_12 . Аналогічно, за договором дарування №5036 від 26 грудня 2007 року ОСОБА_10 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:1802 на користь ОСОБА_12 .

В травні 2010 року усі земельні ділянки їх власниками були відчужені на користь ОСОБА_13 на підставі відповідних договорів дарування від 14 травня 2010 року №№287, 286, та від 20 травня 2010 року №№688, 686.

В результаті об`єднання земельних ділянок, придбаних ОСОБА_13 , утворилася земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:4138, про були внесені відповідні відомості до Державного реєстру земель 28 вересня 2010 року.

Дана земельна ділянка ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року відчужена на користь ОСОБА_14 , яка 12 жовтня 2020 року здійснила її поділ на три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:5779, :03:001:5780, :03:001:5781, які були відчужені на користь відповідачів у справі.

Останніми, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 14 грудня 2021 року об`єднано земельні ділянки, в результаті чого утворилася земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0183 площею 0,98 га, відомості про яку внесено до Державного земельного кадастру 30 грудня 2021 року. Наразі ця ділянка перебуває у спільній частковій власності відповідачів, яким належить по 1/4 частки кожному.

Прокурор вважає, що спірна земельна ділянка, на момент її прийняття в запас Боголюбською сільською радою у 2007 році, належала до земель лісового фонду та згідно положень ст.ст.19, 57, 84 ЗК України та ст. перебувала у державній власності, оскільки була надана на праві постійного користування ДП «Ківерцівське ЛГ».

Прокурор вказує, що відповідно до ст.31 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.

На думку прокурора, спірна земельна ділянка, яка відносилася до земель лісового фонду та перебувала у державній власності, могла бути передана для нелісогосподарських лише за відповідним рішенням обласної державної адміністрації, а Боголюбська сільська рада, ухваливши рішення про прийняття цієї ділянки до земель запасу, перевищила свої повноваження. Вказує, що земельна ділянка протиправно вибула з державної власності.

Посилаючись на викладене, а також приписи ст.387 ЦК України, прокурор просить суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0183 площею 0,98 га.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводами апеляційної скарги є помилкове застосування судом першої інстанції строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з положеннями статей 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статтях 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог прокурора та зазначив, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно та поза волею її власника, а отже може бути витребувана у відповідачів, незважаючи на те, що вони є добросовісними набувачами. Водночас, за заявою представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Книша C.B., судом застосовано до позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності, у зв`язку з чим прийнято рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд зауважує, що рішення суду першої інстанції, в частині висновків про те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно та поза волею її власника, а отже має бути витребувана у відповідачів, незважаючи на те, що вони є добросовісними набувачами, жодною із сторін не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення суду в цій частині не переглядається.

Апеляційним судом перевіряється правильність висновків суду, щодо застосування строку позовної давності, тобто суд розглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Застосовуючи наслідки спливу строків позовної давності при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор був здатен дізнатися про порушення прав держави зі змісту рішення Боголюбської сільської ради від 26.02.2007 №11/3, оскільки вказане рішення міститься в переліку документів, до яких слідчому СВ Луцького відділення поліції ГУНП у Волинській області Будиловському Р.В. надано тимчасовий доступ ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.01.2016 № 161/390/16-к, а його отримання слідчим підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 22.01.2016.

З вказані висновки суду колегія суддів вважає помилковими.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (провадження № 6-3029цс15), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13 (провадження № 12-62гс18), у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 243/610/16-ц (провадження № 61-49059св18).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 455/4/17, провадження № 61-3250св24)

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Якщо у передбачених законом випадках із позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18), зважаючи на встановлені обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) таким чином: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27 березня 2024 року у справі № 369/473/15-ц (провадження № 61-5275св22), від 24 квітня 2024 року у справі № 569/18608/21 (провадження № 61-6420св23), від 23 травня 2024 року у справі № 463/9009/21 (провадження № 61-14075св23), від 29 травня 2024 року у справі № 369/7419/20 (провадження № 61-5139св23).

За таких обставин у справі, що переглядається, дослідженню підлягає питання перебігу позовної давності з метою з`ясування моменту, з якого позивач - Луцька окружна прокуратура, Волинська обласна військова адміністрація (Волинська обласна рада), дізналися про порушення права, тобто про початок позовної давності.

За змістом ухвали про надання тимчасового доступу до речей і документів від 16.01.2016, копію якої представником відповідача долучено до заяви про застосування строків позовної давності, в межах кримінального провадження № 0000008 від 05.01.2016 досліджувалась незаконна передача у приватну власність земельних ділянок лісового фонду площею 3,1122 га, які відповідно до матеріалів лісовпорядкування перебували в постійному користуванні Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» (квартал 15, виділ 3, 4) та передавались членам садівничого товариства «Дубок».

Водночас, земельна ділянка, що є предметом спору у справі № 161/10443/23, відповідно до матеріалів лісовпорядкування перебувала в іншому кварталі та виділі Луцького лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» (квартал 37, виділ 5,7), та не входить у 3,1122 га Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ», незаконна передача яких розслідувалась у межах зазначеного кримінального провадження, що в свою чергу не спростовано стороною відповідачів.

На підставі ухвали про надання тимчасового доступу до речей і документів від 16.01.2016 в межах кримінального провадження № 0000008 від 05.01.2016 також вилучено заяви фізичних осіб в частині виділення чи вилучення земель для садівництва та з інших питань, що надходили в Боголюбську сільську раду в період 2008-2010 років (згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді заяви: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ).

В судовому засіданні встановлено, що за вказаними фактами прокуратурою Волинської області пред`явлено позов щодо повернення земель у державну власність, який задоволено (справа №161/15332/16-ц).

За змістом позовної заяви, що подана прокурором у даній справі зазначається про факти незаконної передачі у приватну власність фізичним особам ОСОБА_29 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_30 чотирьох земельних ділянок на підставі рішень Боголюбської сільської ради від 09.10.2007, які відповідно до матеріалів лісовпорядкування перебували в постійному користуванні Луцького лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» (квартал 37, виділ 5,7), та набуті в подальшому відповідачами по справі.

З матеріалів справи вбачається, що заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_30 , та рішення Боголюбської сільської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та надання вказаним особам земельних ділянок у власність, згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні N 0000008 від 05.01.2016, не вилучались, а відтак окружній прокуратурі не було відомо про відчуження земель лісового фонду зазначеним особам в межах кримінального провадження № 0000008 від 05.01.2016 , як на цьому зауважував представник відповідачів та з чим погодився суд першої інстанції.

З пояснень прокурора судом встановлено, що про вказані факти окружній прокуратурі стало відомо в межах кримінального провадження N 0000117, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що Боголюбською сільською радою рішеннями від 09.10.2007 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність фізичним особам землі лісового фонду, які попередньо рішенням Боголюбської сільської ради від 26.02.2007 № 11/3 «Про передачу земель Ківерцівського держлісгоспу в землі запасу Боголюбської сільської ради» прийнято до земель запасу Боголюбської сільської ради (земельна ділянка площею 0,98 га, яка розміщена в кварталі 37 виділ 5,7 Луцького лісництва).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття рішення сільською радою) земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати в запасі.

З аналізу вказаної норми необхідно дійти висновку, що в запасі можуть перебувати і землі лісогосподарського призначення.

Таким чином рішенням Боголюбської сільської ради прийнято земельну ділянку лісогосподарського призначення в землі запасу. Вказаним рішенням не змінено її цільове призначення, за таких обставин прокурор зі змісту рішення не міг знати про вилучення зазначеної земельної ділянки із земель лісового фонду.

В межах кримінальних проваджень № 0000008 від 05.01.2016 та № 0000117 від 02.12.2020 досудове розслідування здійснювалось щодо різних лісових ділянок (кварталів, виділів), що перебували у постійному користуванні ДП «Ківерцівське ЛГ».

Окрім того, вилучення відповідних документів на підставі ухвали слідчого судді, зокрема рішення Боголюбської сільської ради від 26.02.2007 № 11/3, не свідчить про обізнаність прокурора на той момент про порушення інтересів держави під час відведення земель лісового фонду та факт порушення сааме, щодо спірної земельної ділянки.

Прокурор стверджує, що про порушення інтересів держави дізнались, коли було отримано лист Волинської обласної державної адміністрації від 27.03.2023 №340/01-19/2-23, яким підтверджено, що відведення таких земель відбулось без їх вилучення у встановленому законом порядку, а також після вилучення документації із землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки.

Також листом ВО «Укрдержліспроект» від 18.05.2023 №422 підтверджено накладення земельної ділянки на матеріали лісовпорядкування. До зазначеного листа було долучено схему розташування спірної земельної ділянки з нанесеними межами кв. 9 Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство».

ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16-ц).

За таких обставин інформація ВО «Укрдержліспроект» підтверджує вибуття спірної земельної ділянки з державного лісового фонду.

Відповідно до вимог ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст.ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За таких обставин, строк позовної давності за позовом, пред`явленим в інтересах держави, може починатись лише з одного моменту - обізнаності (або можливості бути обізнаним) про наявність порушення права держави, та про особу порушника, уповноваженим органом державної влади, який реалізує відповідне цивільне право чи інтерес.

Обізнаність будь- якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу.

Не є виключенням у даному випадку і прокурор, який користується лише процесуальними правами на подання позову в інтересах держави, та в силу вимог ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний визначати орган, який реалізує цивільні права держави чи здійснює відповідні функції у спірних правовідносинах.

Вказане твердження неодноразово знайшло відображення у правових висновках Верховного Суду України, зокрема у постановах від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 25.03.2015 у справі № 3- 21гс15, від 27.05.2014 у справі N 3-23гс14.

Так, у постанові від 07.06.2017 у справі N 910/27025/14, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, за результатом аналізу положень ст. 256 Цивільного кодексу України Верховним Судом України зазначено, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Правовий висновок, висловлений у вказаній постанові, підтриманий також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі N 372/1988/15-ц від 31.10.2018; аналогічний висновок щодо застосування норм ст. 256 Цивільного кодексу України міститься у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі N° 911/479/18, від 19.05.2020 у справі N 303/5411/17, від 20.06.2018 у справі N 911/3023/15.

Прокурор здійснює процесуальне представництво інтересів держави, однак не є носієм останніх, не реалізує цивільні права держави відносно предмету спору, а тому відсутні підстави пов`язувати початок перебігу строку позовної давності з моментом обізнаності прокурора про наявність (можливу наявність) порушення прав та законних інтересів держави, так як вказане не відповідає вимогам ст. 256 Цивільного кодексу України.

Визнаючи відсутність у прокурора матеріального права на клопотання перед судом про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, суд визнає, що в розумінні ст. 256 Цивільного кодексу України прокурор не ототожнюється з «особою, чиє цивільне право порушене». За таких обставин, відлік початку перебігу строку позовної давності з моменту поінформованості прокурора про порушення прав та законних інтересів держави, за відсутності інформації щодо поінформованості про таке порушення уповноваженого органу державної виконавчої влади, є помилковим.

Строк позовної давності має вираховуватись із моменту, коли особа дізналася, або могла дізнатися про порушення своїх прав. Разом з тим суд всупереч вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України не з`ясували, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах держави, та не з`ясував, коли саме Волинській обласній державній адміністрації стало відомо про порушення державних інтересів щодо права власності на спірну земельну ділянку.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі N° 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі N 359/2012/15-ц, від 05.06.2018 у справі N° 359/2421/15, від 17.10.2018 у справі N° 362/44/17, від 20.11.2018 у справі № 372/2592/15-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, та численних позиціях Верховного Суду.

Відповідна позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 05.06.2018 у справі № 359/2421/15-ц, в якій зазначено: «При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк позовної давності має вираховуватись із моменту, коли особа дізналася, або могла дізнатися про порушення своїх прав. Разом з тим суди всупереч вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України не з`ясували, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах держави, та не з`ясували, коли саме Кабінету Міністрів України стало відомо про порушення державних інтересів щодо права власності на вищезазначені земельні ділянки».

Про порушення інтересів держави під час відведення земель лісового фонду площею 0,98 га, в межах кварталу 37 виділів 5,7 Луцького лісництва, зокрема те, що таке відведення відбулось без додержання встановленого законом порядку, та факт відчуження у приватну власність фізичним особам саме спірної земельної ділянки, окружній прокуратурі стало відомо з матеріалів кримінального провадження № 0000117, внесеному до ЄРДР 02.12.2020 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Судом встановлено, що досудове розслідування здійснюється за фактом можливого вчинення невстановленими особами зловживання владою та службовим становищем під час надання у власність земельних ділянок на території парк-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Першотравневий» в адміністративних межах Луцької міської ради.

За інформацією Волинської ОДА викладеної в листі від 27.03.2023 N340/01-19/2-23 та долученої до позовної заяви про виявлені порушення останній стало відомо з листа окружної прокуратури від 24.03.2023.

Фактично позивачу про вказані порушення раніше і не могло бути відомо, оскільки рішення про передачу у приватну власність земельних ділянок приймались без його участі.

Інтереси держави було порушено унаслідок розпорядження землями державної форми власності всупереч вимогам законодавства Боголюбською сільською радою ще у 2007 році.

Верховним Судом у постанові від 22.01.2019 у справі N 916/400/16, зроблено висновок, що в контексті позовної давності можливість довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, слід розуміти як передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

У постанові від 01.03.2018 у справі N 911/2049/16 за аналогічних обставин Верховний Суд зазначив, що Кабінет Міністрів України не приймав рішень щодо відчуження земель, а тому до моменту виявлення відповідним правоохоронними органами обставин незаконного оформлення права власності на спірні земельні ділянки йому не було відомо про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів щодо розпорядження та користування належною державі землею лісового фонду.

За таких обставин, враховуючи повноваження безпосередньо Волинської обласної державної адміністрації, як органу, що реалізує права власника спірної земельної ділянки від імені держави, передбачені Земельним Кодексом України, остання не знала та не могла дізнатись про порушення прав до моменту проведення відповідної перевірки законності відведення спірних земельних ділянок уповноваженим органом чи прокурором, на що вказують зібрані у справі докази, які не спростовані ні судом, ні відповідачами.

Враховуючи, що в силу вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а рішення суду має бути обґрунтованим, тобто бути ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, встановлення факту обізнаності Волинської обласної військової адміністрації, або її обґрунтованої можливості довідатись про порушення права, має ґрунтуватись на конкретних доказах або нормах матеріального права. Оскаржуване рішення суду першої інстанції посилання на відповідні докази чи повноваження Волинської обласної військової адміністрації не містять, що свідчить про безпідставну відмову у захисті встановленого порушення прав на землі лісогосподарського призначення.

Посилання сторони відповідача, як на підставу заперечень доводів апеляційної скарги, на постанову Верховного Суду від 26 червня 20234 року № 522/15979/17 не заслуговують на увагу, оскільки мотиви та підстави застосування строку позовної давності в даній цивільній справі та в справі № 522/15979/17 не є тотожними, а тому дана постанова не може бути врахована.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи дійшов помилкового висновку, що у даному випадку прокурором пропущено строк позовної давності, тому згідно з нормами статті 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення, про задоволення позову та витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння відповідачів в користь Волинської обласної державної адміністрації.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Прокурором при зверненні до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 36655, 64 гривень.

Зважаючи на задоволення позову судовий збір в розмірі 36655, 64 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 9163, 91 гривень з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Волинської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0183 площею 0,98 га.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в користь Волинської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 36655,64 гривень по 9163,91 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: