П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося до суду з даним позовом, в якому просило суд: стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 57 791,96 грн, з яких: основна заборгованість складає 44 303,65 грн; 3% річних - 3 476,28 грн; інфляційні втрати - 9 986,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, щорозпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, будинок АДРЕСА_1 . Згідно розпорядження позивач забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового і нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , по якій проводяться нарахування за житлово-комунальні послуги. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території надаються мешканцям квартири АДРЕСА_2 , згідно з типовим переліком, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово- комунальні послуги» та постановою Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком». Представник позивача зазначає, що відповідачі не оплачують житлово-комунальні послуги за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які позивачем надаються в повному обсязі. Актів-претензій щодо ненадання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій чи будь-яких зауважень щодо їх якості чи кількості не надходило. Враховуючи, що відповідачі щомісячно отримують рахунок на сплату за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, оплата за надані послуги не здійснюється, за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року заборгованість відповідачів перед позивачем складає 44 303,65 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 9 986,03 грн та 3% річних у розмірі 3 476,28 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» заборгованість за спожиті послуги за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року в розмірі 44 303,65 грн, інфляційні втрати - 9 986,03 грн, 3% річних - 3 476,28 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що юридично значимі обставини судом першої інстанції не перевірені, належним чином зроблений розрахунок заборгованості відсутній, частина вимог заявлена поза межами строку загальної позовної давності, які лягли в основу рішення суду. Крім того, вказує що він був позбавлений можливості надати будь-які докази щодо його не проживання в даній квартирі, а відповідно, і невикористання ним тих послуг, які надавались, зробити заяву про застосування строку загальної та спеціальної позовної давності, опротестувати та надати свої міркування щодо заявленого розрахунку. Також вказує, що в позовній заяві та наданому позивачем розрахунку не відображено реального розміру всіх складових заборгованості за договором, відсутня повна інформація про рух коштів по рахунку та інша інформація, що може мати значення для вирішення даного спору. Тобто, додані до позовної заяви документи не містять доказів, які підтверджують реальний розмір усіх складових заборгованості, а також сум фактичних погашень, а тому, не можуть бути визнані належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», вказує, що Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 (далі Розпорядження) за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплені на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління Дніпровської в місті Києві державної адміністрації. Зокрема, будинок по АДРЕСА_1 , наведено у додатку до вказаного розпорядження. Пунктом 4 Розпорядження КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового і нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою. За квартирою АДРЕСА_2 закріплений особовий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), по якому проводяться нарахування за надані житлово-комунальні послуги. Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_3 . За даними з реєстру територіальних громад міста Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні, що подається в якості додаткового доказу, за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 30 вересня 2021 зареєстровані дві особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 12.04.1986) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 21.05.1992 р.), дата зняття з реєстрації відсутня. Отже, в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та є споживачами житлово-комунальних послуг члени сім`ї квартиронаймача, а саме: ОСОБА_1 (Відповідач 1) та ОСОБА_2 (Відповідач 2). ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що він зареєстрований по АДРЕСА_4 , проте не надає доказів, які б підтвердили даний факт. Не надано зі сторони ОСОБА_1 доказів про зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .Крім того, зазначає, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 09 листопада 2017 року виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг (далі споживач) індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка с власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Таким чином, відповідач є споживачем комунальних послуг у розумінні Закону України «Про комунальні послуги». Згідно даних бухгалтерського обліку за особовим рахунком № НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) квартири АДРЕСА_2 за період з 01 березня 2015 року по 31 липня 2021 існує заборгованість на загальну суму 44 303, 65 грн. Відповідач був повідомлений про наявність в нього заборгованості за житлово-комунальні послуги, її розмір та про намір позивача звернутися до суду з метою стягнення заборгованості в примусовому порядку ще 15 листопада 2021 року. Відповідно до наданої в якості доказів до позовної заяви довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 ) та рахунку-попередження очевидно, що квартиронаймачем за період 01 червня 2015 року оплата проводилась частково, а з листопада 2016 року оплата за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території припинилась. Щодо застосування строків давності, вказує, що відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короноврусної хвороби COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки з 11 березня 2020 року по 30 червня 2023 року в України діяли карантинні обмеження, строки позовної давності можуть бути застосовані виключно із рахуванням пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, тобто до 10 березня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 р. № 61 за комунальним підприємством « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Зокрема, будинок АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 р. № 61 комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», забезпечує утримання та експлуатаційне обслуговування житлового та нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно розрахунку заборгованості за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , наявна заборгованість в розмірі 44 303, 65 грн.

Суд першої інстанції задовольняючі позовні вимоги виходив з того, що відповідачі не спростували розмір заборгованості та не надали суду доказів щодо неналежного надання послуг позивачем, а також відсутності заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

Апеляційний суд не може погодитися в повній мірі із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга-послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1); без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п. 2); на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п. 4); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (п. 5); складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт (п. 9).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 та є споживачем послуг з утримання будинку (експлуатаційних послуг), надання яких забезпечує КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачі не оплачували послуги з утримання будинку, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , наявна заборгованість в розмірі 44 303,65 грн.

Також судом встановлено, що нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території позивачем проводиться з урахуванням тарифів, затверджених розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 червня 2017 року № 668.

В матеріалах справи наявна копія Переліку послуг та їх вартості, що надає КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», структури, періодичності та строків надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженої Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

ОСОБА_1 не надав доказів того, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» не надавало або надавало неналежним чином послуги з утримання будинку, а також на підтвердження того, що він звертався до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявами щодо здійснення перерахунку розміру нарахувань.

В оцінці аргументів відповідача про те, що між сторонами не було укладено договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що він не отримував копію позовної заяви, що в свою чергу, позбавило його права подати заяву про застосування строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року відкрито провадження в справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами копії позовної заяви, а конверти разом з письмовими матеріалами повернуті на адресу суду із зазначенням причин повернення «закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що він не міг подати заяву про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції з об`єктивних причин, що є підставою для вирішення заяви про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції.

Такі висновки узгоджені у постанові Великої Палати від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14 (провадження 14-59цс18). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування строку позовної давності, який не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку з неповідомленням належним чином про розгляд справи та не прийняттям участі у розгляді справи.

Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з утримання будинку виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованість, яка заявлена КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до стягнення в загальному розмірі 44 303,65 грн., була нарахована за період з червня 2015 року по липень 2021 року.

З позовом до суду КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося 28 жовтня 2021 року.

Разом з тим, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності був зупинений у зв`язку із введенням на території України карантину.

Враховуючи викладене, трирічний строк позовної давності сплив щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав у період з червня 2015 року по 02 квітня 2017 року, а тому, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу стоку позовної давності, у задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»про стягнення заборгованості за вказаний період слід відмовити.

Відповідно, трирічний строк позовної давності до щомісячних платежів, строк сплати яких припадає на період з 02 квітня 2017 року - не сплив, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з квітня 2017 року по липень 2021 року, що згідно розрахунку наданого позивачем, правильність якого перевірена апеляційним судом, становить37 145,15 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідачі прострочили сплату за житлово - комунальні послуги позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних також підлягають задоволенню.

Три проценти річних від суми 37 145,15 грн. за період з 02 квітня 2017 по 31 липня 2021 року складає 4 826,82 грн., інфляційні втрати за вказаний період складають 14 716,02 грн.

Відповідно положення ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно позовної заяви позивач просив стягнути лише 3 476,28 грн. - 3 % річних та 9 986,03 грн. інфляційних втрати, а тому саме вказана сума підлягає до стягненню з відповідача.

Доводи сторони відповідача, що позивач неправомірно під час дії карантину нарахував інфляційні витрати та 3 % річних, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

На території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№530-IX від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

При цьому, відповідно до приписів п.п.4 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст.ст. 549-552 ЦК України).

Однак, така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст.625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер.

Така позиція, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну лію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законом України від 17.03.2020 року №530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Так, Верховний суд у постанові від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16 прийшов до висновків, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Таким чином, нараховані 3% річних та інфляційні втрати за період з 02 квітня 2017 по 31 липня 2021 року не є стягненням неустойки (штрафів, пені), нарахування яких обмежено згідно вимог Закону України від 17 березня 2020 року №530-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби».

Щодо посилання відповідача, на коло споживачів комунальних послуг, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень i протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» сплатило судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (87,56%), а саме у розмірі 1 987,60 грн. (2270*87,56%), тобто по 993,80 грн. з кожного.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3 405,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (12,44%), а саме у розмірі 423,60 грн. (3405*12,44%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» різницю між сумою, яка підлягає стягненню з відповідача 1 на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 570,20 грн. (993,80-423,60).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 , ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 , на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», місце знаходження: вул. Челябінська, 9-Г, м. Київ, ідентифікаційний код - 39606435, заборгованість за спожиті послуги за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 року у розмірі 37 145 (тридцять сім тисяч сто сорок п`ять) гривень 15 копійок, три відсотки річних у розмірі 3 476(три тисячі чотириста сімдесят шість) гривень 28 копійок та інфляційні втрати у розмірі 9 986(дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) гривень 03 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 , на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», місце знаходження: вул. Челябінська, 9-Г, м. Київ, ідентифікаційний код - 39606435, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 570 (п`ятсот сімдесят) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 , на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», місце знаходження: вул. Челябінська, 9-Г, м. Київ, ідентифікаційний код - 39606435, понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 993 (дев`ятсот дев`яносто три) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.