Справа № 161/9636/24
Провадження № 2/161/3055/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

12 листопада 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Новак Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника звернулася в суд з позовом про поділ майна подружжя.

Позов обгрунтований тим, що 27.07.1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2022 року, справа №161/15219/22, шлюб розірвано.

У період перебування у шлюбі, вони набули у спільну сумісну власність подружжя майно, а саме квартиру, що знаходиться за алерсою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вищевказаної квартири.

На підставі вищевказаного, просила ???визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м., визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири в порядку поділу майна подружжя, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по даній справі у розмірі 12 783,69 грн., які складаються із: судового збору у розмірі 2 783,69 грн., та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2024 відкрито провадження у справі.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позов підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує, вказала, що вважає заяву відповідача про відкладення судового засідання безпідставною.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, неодноразово подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи (17.07.2024 року, 02.08.2024 року, 23.08.2024 року, 11.11.2024 року).

Оцінюючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд доходить таких висновків.

Завданнями цивільного судочинства згідно ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України, передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, дії, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Відповідно до частини 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасниками судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).

Суд визнає неявку в судове засідання відповідача неповажною, а клопотання щодо відкладення таким, що спрямоване лише на затягування процесу розгляду справи, та відповідно до статті 223 ЦПК України приймає рішення про розгляд справи за його відсутності.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2022 року, справа №161/15219/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 27.07.1996 року, розірвано (а.с.16-17).

В шлюбі народилось четверо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 12-15).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2001, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Снитюк Л.Г. за №3826, ОСОБА_2 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до реєстраційного посвідчення Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 08.10.2001, право власності на вищевказаної кварти зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.21).

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20) в якій зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м., є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки є такою, що набута ними під час зареєстрованого шлюбу.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №456/3506/16-ц від 17 червня 2021 року норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №372/504/17-ц від 21 листопада 2018 року.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Відтак, суд при визначенні часток кожного з подружжя при поділі майна суд виходить із засад рівності часток кожного у спільному майні приходить до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що майно, яке просить поділити ОСОБА_1 у межах заявлених вимог за позовом, є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги за позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд також в порядку визначеному ст.141 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 23, 48, 51, 81, 175, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м в порядку поділу майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 783 (дві тисячі сімсот вісімдесят три) гривні 69 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області А.В. Олексюк