20.09.2024 Єдиний унікальний номер 205/9340/24
Єдиний унікальний номер 205/9340/24
Провадження № 2/205/3646/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2024 року ОСОБА_1 направила поштою до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яка надійшла до суду 17 липня 2024 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що 09 липня 2005 року вона набула у власність частину домоволодіння АДРЕСА_1 та з того часу проживає у належній їй частині домоволодіння. Власника іншої частини домоволодіння вона ніколи не бачила та про належність будь-якій особі цієї частини їй не відомо. З часом будинок став потребувати ремонтних робіт. Позивач здійснювала поточний ремонт, сплачувала комунальні послуги, доглядала. З метою оформлення права власності на спірну частину домоволодіння вона звернулася із запитом до КП «ДМБТІ», відповідно до відповіді якого їй стало відомо, що право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 не зареєстровано, інформація про власників і Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно теж відсутня. З липня 2005 року вона фактично відкрито володіє і користується домоволодінням в цілому. Факт її проживання підтверджено актом квартального комітету. Просила суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Відповідач Дніпровська міська рада у своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позивач набула права власності на земельну ділянку, площею 371 кв.м., на якій розташовано житловий будинок загальною площею 136,9 кв.м., право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради. В листі КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради зазначено, що право власності на частину буд. АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , а також зазначено, що в інвентаризаційній справі міститься рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 1970 року, яким ОСОБА_2 виділено частину незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . Таким чином, частина спірного домоволодіння має власника, який не зареєстрував право власності. Також в якості доказів позивач надала договір купівлі-продажу вікон та металевих конструкцій, чеки, квитанції з будівельних магазинів, технічний висновок про ринкову вартість майна, що є неналежними і недопустимими доказами, оскільки факт належності нерухомого майна підтверджується правовстановлюючими документами. Позивач має довести добросовісність, тобто, що вона не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили її володіння, не давали і не могли давати володільцеві сумніву стосовно правомірності її володіння майном. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідною умовою є встановлення добросовісності та безтитульності володіння. Встановлення власника майна підлягає встановленню як обставина, що має юридичне значення, та доведення позивачем. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини домоволодіння від 09 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованого за № 2315, ОСОБА_1 належить частина домоволодіння АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровську) (а.с. 7), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 8).

Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради частина нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2005 року належить ОСОБА_1 ; інша частина майна за вказаною адресою не зареєстрована. В інвентаризаційній справі міститься рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 1970 року, яким частина незакінченого будівництвом житлового будинку виділена ОСОБА_2 (а.с. 17).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на рухоме майно ОСОБА_3 посилалася на статтю 344 ЦК України (набувальна давність).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок про те, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на рухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому рухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Подібний висновок щодо застосування положень ст. 344 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22).

У постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з договору дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 , позивач прийняла в дар частину домоволодіння, про що їй було достовірно відомо, проте, на власний розсуд володіла і користувалася домоволодінням в цілому, про що свідчить акт від 31 жовтня 2023 року, складений ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с. 19), тобто, свідомо користувалася, здійснювалася поточний і капітальний ремонт, підтримувала придатний для проживання стан.

Таким чином, ОСОБА_1 не набула право власності на частину спірного домоволодіння за набувальною давністю, оскільки не могла не знати про те, що частина домоволодіння їй не належить. Позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що документальні докази не дають підстав вважати, що володіння спірною частиною нерухомого майна здійснювалося саме позивачем, з товарних чеків та накладних неможливо встановити, де саме за замовленням позивача проводилися ремонті роботи та для чого купувалися будівельні матеріали.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у їх задоволенні позивачу слід відмовити у повному обсязі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати, понесені нею у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265, ст. 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) у задоволенні позовних вимог до Дніпровської міської ради (, юридична адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ).

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: