Номер провадження: 22-ц/813/3863/24
Справа № 510/1345/14-ц
Головуючий у першій інстанції Сорокін К.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Державного підприємства «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Ренійський РС головного управління в Одеській області Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, на рішення Ренійського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Сорокіна К.В. 26 лютого 2015 року у м. Рені Одеської області, -

встановила:

У серпні 2014 року представник Державного підприємства «Одеська залізна дорога» звернулося до суду першої інстанції із позовом про визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , про знаття ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, як таких, що не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначало, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу.

23 грудня 2003 року відповідачу ОСОБА_4 було видано ордер на вищевказане житлове приміщення.

Відповідачі залишили будинок АДРЕСА_1 , та на протязі декількох років не проживали у ньому, про що 22.01.2011 року було складено акт, згідно якого старший інспектор відділу кадрів, секретар та голова профкому депо Рені відвідали зазначений будинок для ознайомлення ОСОБА_4 із наказом по підприємству, однак за цією адресою ніхто не проживав. Такий самі акти було складено також 28.02.2011 року та 02.03.2011 року.

20.09.2011 року комісія депо Рені здійснила огляд будинку, за результатами якого було виявлено, що у будинку мешкають невстановлені особи, оплата за комунальні платежі не здійснюється, будинок не доглядається та завалений сміттям.

Після встановлення однієї з осіб, що мешкають у будинку, яким був ОСОБА_5 , у нього були взяті письмові пояснення, згідно яких останній проживав в будинку з грудня 2010 року за дозволом власниці ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного та враховуючи, що відповідачі без поважних причин та більше 6 місяців були відсутні за адресою: АДРЕСА_1 , позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 26.02.2015 року позовні вимоги Державного підприємства «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна було задоволено.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Ренійський районний сектор Головного управління ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, не повідомивши апелянта належним чином про час і місце розгляду заяви, фактично позбавив її права на участь в судовому засіданні, наданні доказів та заперечень проти поданої заяви.

Крім того, оскільки будинок був наданий позивачем відповідачам у стані 68% відсотків готовності та його не було прийнято в експлуатацію, оскільки у ньому не було електропостачання та опалення, тобто, будинок не був благоустроєним та не відповідав санітарним нормам, то в зимовий період температура в ньому була не вище 11 градусів Цельсія, та проживати в ньому було неможливо.

Оскільки судове рішення оскаржується лише ОСОБА_1 то, відповідно, воно підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, заявлених ДП «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна (правонаступником якого є АТ «Українська залізниця») до ОСОБА_1 .

Сторони про розгляд справи на 22 жовтня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник АТ «Українська залізниця», Ренійський районний сектор Головного управління ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності Головного управління ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 3) ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст.211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08.04.2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13.12.2011 року).

Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.

Також про вказане свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду: від 19.01.2022 року у справі № 325/2132/19 (провадження № 61-6502св21), від 02.02.2022 року у справі № 127/2-4507/09 (провадження № 61-17088св21), від 09.02.2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якої відсутні відомості про належне її повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Одеська залізна дорога» є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.02.2003 року.

На підставі сумісного рішення профспілкового комітету та адміністрації локомотивного депо Рені від 16.05.2003 року, ОСОБА_4 , як начальнику локомотивного депо Рені, та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було надано право зайняття вищезазначеного будинку.

23.12.2003 року ОСОБА_4 було видано ордер на житлове приміщення.

З акту від 22.01.2011 року вбачається, що старший інспектор відділу кадрів, секретар та голова профкому депо Рені відвідали зазначений будинок для ознайомлення ОСОБА_4 із наказом по підприємству, однак за вказаною адресою ніхто не проживав. Аналогічні акти було складено також 28.02.2011 року та 02.03.2011 року.

20.09.2011 року комісія депо Рені здійснила огляд будинку, за результатами якого було встановлено, що у будинку мешкають невстановлені особи, оплата за комунальні платежі не здійснюється, будинок не доглядається та завалений сміттям.

Після встановлення однієї з осіб, що мешкають у будинку, яким був ОСОБА_5 , у останнього були взяті письмові пояснення, в яких зазначено, що він проживає у будинку з грудня 2010 року за дозволом власниці ОСОБА_1 .

З відповіді Ренійського РС ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_4 був знятий з реєстраційного обліку 01.10.2007 року до м. Миколаїв та значиться зареєстрованим у АДРЕСА_2 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 власноруч зазначено, що фактичним її місцем проживання також є: АДРЕСА_2 .

За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені

в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч. 3 ст. 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.і 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010 року), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У даному випадку колегія суддів вважає недоведеним факт тривалого непроживання у будинку ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Так, акти від 22.01.2011 року, 28.02.2011 року та 02.03.2011 року станом на 2024 рік не можуть вважатись належними доказами непроживання ОСОБА_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку зі спливом значного часу з моменту їх складання.

Пояснення ОСОБА_5 , який зазначав, що проживає у будинку з грудня 2010 року за дозволом власниці ОСОБА_1 , також не можуть бути визнані судом апеляційної інстанції належними доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, є зацікавленою особою.

Будь-яких інших доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_1 за спірною адресою матеріали справи не містять.

Тобто, з наявних у матеріалах справи доказів неможливо зробити висновок про встановлення факту відсутності ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні тривалий час.

Відповідно, недоведеною позивачем є і та обставина, що ОСОБА_1 втратила інтерес та не має будь-яких зв`язків із житловим будинком по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги Державного підприємства «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця») про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Щодо вимог про зобов`язання Ренійський районний сектор Головного управління ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , то такі вимоги є похідними від позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а відтак, не можуть бути задоволені.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та матеріального , що є підставою для скасування рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна, пред`явлених до ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року в частині задоволення вимог до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Державного підприємства «Одеська залізна дорога» Локомотивне депо Одеса - Сортировочна (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця») до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 листопада 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе