Справа № 128/3714/23

01 березня 2024 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участі секретаря Дусанюк Н.О.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 20.09.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.
Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 22.09.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 07.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження.
В судове засідання 27.02.2024 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 27.02.2024 не з`явився без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку за адресою зареєстрованого місця проживання. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 27.02.2024 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12.03.2005 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.03.2005 (а.с. 12).
Згідно з копією договору купівлі-продажу будинку від 02.03.2006, ОСОБА_3 (продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (покупець), з іншої сторони, уклали цей договір про те, що ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. «А», загальною житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1, веранди (нез. буд.) літ. «а» (а.с. 13).
Рішенням третейського суду від 09.03.2006 (справа № 07-03/06-16) визнано дійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 02.03.2006 цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , позначеного на плані літ. «А», загальною житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні «Б», огорожі №1; визнано за ОСОБА_2 право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. «А», загальною житловою площею 44,4 кв.м, вбиральню літ. «Б», огорожу №1 (а.с. 10).

Відповідно до копії реєстраційного посвідчення від 27.04.2006, Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації посвідчує, що в цілому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 з правом приватної власності на підставі рішення Третейського суду від 09.03.2006 (справа № 07-03/06-16) і записано в реєстрову книгу за №9 за реєстровим номером 1263; будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1 (а.с. 14).

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №259676 убачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення Лука-Мелешківської сільської ради 28 сесії 5 скликання від 14.10.2008 є власником земельної ділянки площею 0,0949 га; земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.05.2017 (справа № 6-843цс17) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17).

Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 (справа № 161/8116/19) зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Установлено, що 27.04.2006 за відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення третейського суду від 09.03.2006 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ; будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1. Тобто дане нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 набув під час шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується наявними у справі доказами.

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи жодних доказів, які б свідчили, що вказане майно є його особистою приватною власністю, суду не надав. Тобто презумпція спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок не спростована.

Визначивши, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 являється спільним майном подружжя, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Тобто з наведеного убачається, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У даному випадку жодна із сторін не оспорювала принципу рівності часток подружжя у майні, будь-яких доказів на підтвердження існування підстав для відступу від рівності часток суду не надано.

Тому, виходячи із загального принципу рівності часток подружжя у спільному майні, слід визнати, що позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Таким чином, вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки з кадастровим номером 3:02:003:0561, площею 0,0949 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки, суд зазначає таке.

Судом також установлено, що спірна земельна ділянка набута відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення Лука-Мелешківської сільської ради 28 сесії 5 скликання від 14.10.2008 у порядку приватизації.

Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 3:02:003:0561, площею 0,0949 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 (справа № 686/9580/16-ц) зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України та інших положеннях законодавства.

Таким чином, визначаючи право власності позивача на 1/2 частку земельної ділянки, на якій знаходиться 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яку виділено позивачу в порядку поділу майна подружжя, слід виходити із приписів статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при визначенні права позивача на земельну ділянку, оскільки відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період зареєстрованого шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 17.06.2022 (справа № 663/2343/19 ).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3:02:003:0561, на якій знаходиться 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог та те, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2296,00 грн, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути понесені останньою витрати на сплату судового збору в сумі 2296,00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-82, 89, 95, 211, 247, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3:02:003:0561, площею 0,0949 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1).

В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , будинковолодіння АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», житловою площею 44,4 кв.м, вбиральні літ. «Б», огорожі №1.

Залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3:02:003:0561, площею 0,0949 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 2496 (дві тисячі чотириста дев`яносто шість) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 01.03.2024.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА