КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8546/21 Головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
Провадження № 22-ц/824/1429/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення осіб з житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року Державна акціонерна холдингова компанія «Артем», яка в подальшому змінила організаційно-правову форму та найменування на акціонерне товариство «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення осіб з житлового приміщення.

Позов обґрунтований тим, що 01 липня 2008 року між сторонами було укладено договір № 17 про тимчасове користування житловою площею на період роботи в Компанії філії № 3 по вул. Половецькій, 16, відповідно до якого позивачем надано відповідачу ОСОБА_1 у користування житлове приміщення (ізольовану квартиру) АДРЕСА_1 , який є відомчим гуртожитком. Строк дії договору становив до 31 липня 2009 року.

На виконання зазначеного договору відповідачу видано ордер № 17, в якому зазначено про тимчасове право користування (проживання) цією квартирою та можливістю тимчасової реєстрації. В подальшому строк дії договору користування було неодноразово продовжено, шляхом укладення відповідних угод.

У зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідачу було запропоновано переселитися в інший гуртожиток, проте він відмовився. Враховуючи те, що відповідач припинив трудові відносини з позивачем, строк дії укладеного між сторонами договору користування закінчився, а також беручи до уваги, що відповідач загалом пропрацював на підприємстві 4 роки 4 місяці та 29 днів, на думку позивача, він немає правових підстав продовжувати проживати у наданому житловому приміщенні разом з членом своєї сім`ї ОСОБА_2 та підлягає примусовому виселенню на підставі статті 132 ЖК України.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вдалося, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, як власника нерухомого майна, та просив виселити відповідачів з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 рокупозов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Хоменко І.П. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював у позивача з 09 листопада 2009 року по 15 квітня 2019 року як постійний працівник, був звільнений за скороченням штату і з 10 березня 2020 року по 10 червня 2020 року працював за строковим трудовим договором та звільнений за його закінченням.

Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що на час укладення договору користування відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем і стаж його роботи не складає понад десять років.

Між тим, суд не прийняв до уваги і не надав в судовому рішенні оцінки письмовим доказам, які доказують протилежне.

В запереченнях до позову і в поясненнях в судовому засіданні відповідач пояснював, що він з 1982 року працював в ВДПЧ-11 по охороні ДАХК «Артем», спочатку на підставі договору ГУ МНС України в г. Києві з КБ «Луч», а з 23 вересня 2004 року на підставі договору № 9 про організацію Державної пожежної безпеки відділу з організації пожежно-профілактичних робіт на закритих об`єктах в ДАХК «Артем».

11 червня 2002 року ОСОБА_1 , працюючи на посаді начальника ВДПЧ-11 по охороні ДАХК «Артем», звернувся із заявою до президента-голови правління ДАХК «Артем» про надання безпроцентної довгострокової житлової позики, де було зазначено, що він працює у ВДПЧ-11 з 1982 року.

В цей же день голова правління ДАХК «Артем» підписав заяву зі згодою, а 25 липня 2002 року правління постановило головному бухгалтеру видати начальнику ДПЧ-11 ОСОБА_1 безпроцентну позику з погашенням на протязі 20 років.

01 серпня 2002 року між ДАХК «Артем» і начальником частини ДПЧ-11 було підписано договір позики, де в пункті 2.1 зазначено, що ОСОБА_1 щомісячно вносить в касу компанії отриману позику по 01 серпня 2022 року.

Відповідно до пункту 2.2.16 договору № 9 від 23 вересня 2004 року ДАХК «Артем» зобов`язалося за рахунок «Компанії» надавати працівникам «Пожежної безпеки» трудові, соціально-побутові та інші пільги, передбачені для працівників «Компанії».

Це підтверджує твердження відповідача, що співробітники ДПЧ-11, яку він очолював, за своїм правовим статусом фактично були робітниками ДАХК «Артем», але за специфікою цього підприємства, їх діяльність не відображалась записами в трудовій книжці.

З урахуванням вищенаведених доводів, не можливо погодитися з висновком суду про те, що відповідач не пропрацював у позивача понад десять років.

Відповідач звертає увагу суду і на те, що спірне житлове приміщення надавалось йому, як працівнику ДАХК «Артем», який був прийнятий на постійну роботу в Компанію і звільнений 15 квітня 2019 року за скороченням штату (наказ № 175 від 10 квітня 2019 року), в той час як судом в рішенні зроблено акцент на тому, що ОСОБА_1 є робітник за строковим договором і тому на нього розповсюджуються положення частин першої-третьої статті 132 ЖК України, а саме, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим договором, які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку.

Також вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 125 ЖК України, яка встановлює перелік осіб, які не можуть бути виселені із гуртожитку без надання іншого житлового приміщенні, в тому числі і особи з інвалідністю І та II групи з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб, незалежно від того, коли була встановлена інвалідність, але до ухвалення рішення, а також статті 1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яка регулює те саме питання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - ОСОБА_3 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Хоменко І.П. підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» - Поліщук А.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанціїбез змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила і відзиву не подавала, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі заяви ОСОБА_1 для тимчасового проживання (а.с. 23 т. 1), 01 липня 2008 року між відповідачем та ДАХК «Артем» було укладено договір тимчасового користування житловою площею (а.с. 12, 13 т. 1), відповідно до пункту 1.1. якого компанія надає користувачу житлову кімнату № 140 , загальною площею 59,6 кв. м, з майном (згідно з переліком - додається), а користувач сплачує за житло згідно затверджених тарифів. Житло є відомчим, реєстрація - тимчасова.

Згідно з пунктами 5.1., 5.2. договору він діє з дня його підписання сторонами до 31 липня 2009 року. Договір може бути розірваним достроково тільки за наявності відповідних умов і порядку, передбаченому чинним законодавством, в тому числі: при розірванні трудового договору з компанією, несвоєчасному внесенню плати за користування житловою площею.

Якщо одна із сторін не порушує питання про розірвання договору в письмовій формі, за місяць до закінчення терміну його дії, то він пролонговується на той же термін (пункт 5.4.).

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу № 101 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» від 24 грудня 2009 року (а.с. 22 т. 1) було постановлено поселити ОСОБА_1 та його матір - ОСОБА_2 у відомчу квартиру АДРЕСА_1 на тимчасове проживання на період роботи відповідача в компанії і укласти договір найму на тимчасове проживання.

На виконання цього рішення від 24 грудня 2009 року відповідачу було видано ордер № 17 на жиле приміщення (а.с. 21 т.1), відповідно до якого житло є відомчим, реєстрація - тимчасова.

В подальшому між відповідачем та ДАХК «Артем» були укладені угоди №№ 1-7 (а.с. 14-20 т. 1) до договору користування, якими продовжувався строк дії, укладеного договору та викладався пункт 5.1. цього договору у відповідній редакції. Згідно умов останньої угоди № 7 до договору користування від 01 січня 2019 року строк дії договору користування становить до 31 грудня 2019 року.

При цьому судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював у позивача у наступні періоди часу (а.с. 132-134 т. 1):

- з 09 листопада 2009 року по 11 травня 2010 року на посаді механіка контрольно-пропускного пункту транспортного цеху та звільнений з роботи за власним бажанням (накази: від 09 листопада 2009 року № 717-к, від 25 травня 2010 року № 303-к);

- з 05 грудня 2014 року по 02 грудня 2015 року на посаді чергового пульта (пункт централізованого спостереження) у «ВОХОР» (наказ від 11 грудня 2014 року № 679);

- з 02 грудня 2015 року по 20 березня 2018 року на посаді начальника команди ВОХОР та звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (наказ від 20 березня 2018 року № 191);

- з 06 грудня 2018 року по 15 квітня 2019 року на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті транспортного цеху та звільнений за скороченням штату працівників (накази: від 04 грудня 2018 року № 1062, від 10 квітня 2019 року № 175);

- з 10 березня 2020 року по 10 червня 2020 року на посаді начальника загону ВОХОР та звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (накази: від 06 березня 2020 року № 107, від 09 червня 2020 року № 235).

Таким чином суд першої інстанції встановив, що на час укладення договору користування житловим приміщенням відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що після 31 грудня 2019 року відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні без відповідних правових підстав. Договір користування спірним приміщенням було укладено між позивачем та відповідачем, коли останній не перебував з ДАХК «Артем» у трудових відносинах і судом не встановлено, що ОСОБА_1 пропрацював у позивача понад десяти років, а також беручи до уваги, що група інвалідності відповідачу була встановлена лише 13 січня 2020 року, тобто після звільнення з підприємства (а.с. 127 т. 1), суд не вбачав правових підстав для проживання відповідачів в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , тому зазначені особи підлягають виселенню з цього житлового приміщення. При цьому судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності належали житлові квартири, які вона відчужувала (а.с. 99-104 т. 2).

Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції не може погодитись з таких підстав.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК України, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У частинах четвертій і п`ятій статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

У справі, яка переглядається, спір стосується права користування відповідачами жилим приміщенням у гуртожитку. Отже, для вирішення наявності підстав, передбачених законом для позбавлення відповідачів цього права, суд першої інстанції обґрунтовано дослідив норми житлового законодавства щодо користування житловими приміщеннями у гуртожитках.

Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що гуртожиток відноситься до відомчого житлового фонду.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Частиною першою статті 127, статтями 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток, на підставі якого громадянинові видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Тобто, наведені норми передбачають надання гуртожитку особам, які працюють на підприємстві. І саме із роботою особи на підприємстві, в установі, організації пов`язуєтся можливість проживання в гуртожитку і виселення із гуртожитку у випадку звільнення працівника з роботи.

За статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до пунктів 9, 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (діяло на час виникнення спірних правовідносин), жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Тобто, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Питання правових підстав вселення, користування та виселення з гуртожитків врегульовано статтею 132 ЖК Української РСР, а також положеннями спеціального Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

01 липня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ДАХК «Артем» із заявою про надання для тимчасового проживання квартири АДРЕСА_1 .Умови договору та Положення про гуртожитки зобов`язується виконувати.

01 липня 2008 року між сторонами був укладений договір № 17 про тимчасове користування житловою площею на період роботи в Компанії філії № 3 по вул. Половецькій, 16, відповідно до якого позивачем надано відповідачу у користування вищезазначену квартиру з можливістю тимчасової реєстрації за вказаною адресою.

На той час ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ДАХК «Артем». Разом з тим, в договорі передбачався обов`язок позивача видати ордер на вселення, встановлювався строк дії договору на один рік з подальшою пролонгацією шляхом підписання додаткових угод до договору, а також встановлювались підстави для дострокового розірвання договору.

У матеріалах справи є ордер № 17, в якому зазначено, що він виданий ОСОБА_1 , що працює в МЧС, на право зайняття жилої площі в гуртожитку (Філії № 3) по АДРЕСА_2 , розміром 35,9 кв. м. Ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» від 12 червня 2008 року № 48 і містить відмітку про те, що він дійсний на протязі дії договору № 17 від 01 липня 2008 року (а.с. 130, т. 1).

Також із матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2009 року відбулось спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету ДАХК «Артем» і на той час ОСОБА_1 вже перебував у трудових відносинах із позивачем. Спільним рішенням постановлено поселити у відомчу квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та його матір - ОСОБА_2 .

Ордер № 17 на вселення в цю квартиру був виданий на підставі вказаного спільного рішення від 24 грудня 2009 року № 101 і містить відмітку про те, що він дійсний на протязі дії договору № 17 від 01 липня 2008 року (а.с. 21, т. 1).

З врахуванням наведеного вбачається, що відповідач ОСОБА_1 вселявся в гуртожиток у 2008 році як особа, яка не перебуває із власником гуртожитку у трудових відносинах і свої правовідносини вони оформили договором про тимчасове користування житловою площею, який письмово пролонгували кожного року включно до 2019 року. Проте, у подальшому ОСОБА_1 працевлаштувався до ДАХК «Артем», отже правовідносини між позивачем та відповідачем трансформувались у трудові і саме ці правовідносини були підставою для проживання ОСОБА_1 зі своєю сім`єю у гуртожитку з 2009 року, а тому виселення із гуртожитку регулюються статтею 132 ЖК України.

Положеннями частин першої-третьої статті 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Аналогічні підстави для відмови у виселенні осіб із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення наведено у пункті 41 розділу VІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208.

ОСОБА_1 вважав, що він та член його сім`ї не підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з чотирьох підстав.

По-перше, він відпрацював на підприємстві 10 років. При цьому до цього стажу, на його думку, має бути зарахована його праця у структурі МНС, що випливає із пункту2.2.16 договору № 9 від 23 вересня 2004 року, укладеному між відділом організації пожежно-профілактичної роботи на закритих об`єктах та позивачем, відповідно до якого ДАХК «Артем» зобов`язалося за рахунок «Компанії» надавати працівникам «Пожежної безпеки» трудові, соціально-побутові та інші пільги, передбачені для працівників «Компанії».

По-друге, він є пенсіонером по старості.

По-третє, він звільнений за скороченням штату працівників.

По-четверте,він є інвалідом ІІ групи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача ОСОБА_1 стажу роботи на підприємстві 10 років, оскільки він періодично працював у ДАХК «Артем» на різних посадах і його загальний стаж становив 4 роки 4 місяці та 29 днів. Робота в структурі МНС не може бути зарахована до стажу роботи на підприємстві у розумінні статті 125 ЖК України, оскільки вказана стаття чітко зазначає, що не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менше 10 років.

Також колегія суддів не погоджується із доводами відповідача, що він є інвалідом другої групи, отже не підлягає виселенню із гуртожитку.

Стаття 125 ЖК України забороняє виселення без надання іншого житлового приміщення певної категорії осіб з інвалідністю, а саме осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків.

ОСОБА_1 є інвалідом загального захворювання, його інвалідність не пов`язана із проходженням військової служби, служби в органах МНС України.

Крім того, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову та обставина, що ОСОБА_1 звільнений з роботи у зв`язку із скороченням штату. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не пред`являв позов про виселення відповідачів після звільнення ОСОБА_1 з роботи за скороченням штату. Разом з тим, останній повторно працевлаштовувався на підприємство, отже у нього виникли нові трудові правовідносини з позивачем з 10 березня 2020 року на підставі строкового трудового договору, дія якого закінчилась 10 червня 2020 року.

Між тим, колегія суддів не може погодитись із судом першої інстанції в тій частині, що відповідачі підлягають виселенню на підставі того, що у ОСОБА_1 закінчився строковий трудовий договір.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, районний суд не врахував, що житлове приміщення (ізольована квартира) в гуртожитку ОСОБА_1 та члену його сім`ї надавалося не на період дії строкового трудового договору, а раніше і з інших правових підстав, отже не можна пов`язувати його виселення із закінченням дії строкового трудового договору.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення осіб з житлового приміщення.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Відповідач був звільнений апеляційним судом від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з позивача пропорційно до розміру незадоволених позовних вимог до кожного із відповідачів на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанцій у розмірі 3 405,00 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення осіб з житлового приміщення відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Компанія авіаційного та ракетно-технічного машинобудування» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 405,00 грн (три тисячі чотириста п`ять гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній