Справа № 373/2700/23
Номер провадження 2/373/226/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

за участі секретарки Киришун Ю.В.,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Позивачка звернулася до суду з вимогами виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача судові витрати у сумі 11073,6 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власницею зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2006.

У серпні 2008 року з дозволу позивачки відповідач був заселений до цієї квартири. Він був зареєстрований за вказаною адресою з 14.08.2008 по 07.10.2022.

Позивачка має двох повнолітніх дітей, зазначена квартира їй потрібна для власного проживання, відповідач не є членом сім`ї позивачки, між ними немає взаємних прав та обов`язків, спільне проживання неможливе через різні статі, а відповідач відмовляється добровільно звільняти цю квартири.

Також, на момент придбання квартири та заселення відповідача до неї він був у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що він дійсно з червня 2019 року по цей час проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Він придбав цю квартиру за власні кошти. На той час він з позивачкою перебував у фактичних шлюбних стосунках (цивільному шлюбі), оскільки вони почали проживати однією сім`єю з травня 2001 року. Від цього фактичного шлюбу мають доньку, на утримання якої він сплачує аліменти.

Також, під час спільного проживання сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку за спільною згодою оформили на позивачку.

При фактичному розриві стосунків між сторонами було досягнуто згоди щодо того, що спірною квартирою користуватиметься відповідач, а двокімнатною позивачка.

Відповідач не має іншого житла.

Крім того, до відповідача, як обвинуваченого, застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, який має відбуватися за адресою його проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідач у власності має лише земельну ділянку, на яку накладено арешт.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 22.12.2023 відкрито провадження в даній справі та призначено до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання.

12.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

17.01.2023 за клопотанням представниці позивачки судом витребувано інформацію з ВДРАЦ.

Ухвалою суду від 17.01.2023 справу призначено до судового розгляду.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивачкою15.02.2006 укладено договір купівлі-продажу, за яким вона придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Переяславської міської ради від 12.12.2023 № 766 позивачка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 та має склад сім`ї дочка ОСОБА_3 , 2003 р.н.

В акті депутата Переяславської міської ради А. Іващенка від 06.10.2023 № 182/10 зазначено про те, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 та зі слів ОСОБА_1 він відмовляється на її вимогу цю квартиру звільнити.

21.09.2023 позивачка направила відповідачу вимогу про виселення до 01.10.2023 з квартири

АДРЕСА_1 копії паспорта відповідача вбачається, що місце його проживання було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 14.08.2008. Відмітка про зняття з реєстрації відсутня.

З витягу з реєстру територіальної громади від 14.09.2023 вбачається зняття/скасування реєстрації місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 07.10.2022.

З інформації з ДРРПНМ №361415175 від 10.01.2024 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 50 м.кв. на підставі договору дарування від 01.06.2001 зареєстровано 27.05.2015 за ОСОБА_1 .

З інформації з ДРРПНМ №361423490 від 10.01.2024 вбачається, що відповідачу належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1532 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 , на яку 06.10.2022 накладено арешт.

З копії свідоцтва про народження від 04.04.2003 вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є позивачка та відповідач.

У копії заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів від 05.02.2020, яка підписана позивачкою, зазначено, що з 2002 року до червня 2019 року позивачка перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем і проживала з ним однією сім`єю.

У копії позовної заяви про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання від 31.03.2021, що підписана позивачкою, зазначено, що з жовтня 2001 року по 18 червня 2019 року вона проживала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем.

З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.1.2024 № 3114 вбачається, що відповідач є боржником у виконавчому провадженні, де стягувачем є позивачка, заборгованість станом на 01.01.2024 становить 38715,45 грн.

З витягу з ДРАЦС № 7 від 19.01.2024 вбачається, що 25.03.2009 зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Норми права, застосовані судом:

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частинами 1, 2, 7 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1, п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення . Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1 - 5 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Статтею 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами 1, 2, 4, 7, 8 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Згідно з ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка судом аргументів сторін та доказів:

У постанові ВС від 21.12.2021 у справі № 359/2087/19 при оцінці правових підстав для виселення з житлового приміщення у контексті застосування положень ст. 109 ЖК України, із посиланням на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування зазначено, що «житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

З досліджених доказів та пояснень сторін вбачається, що місце проживання відповідача у спірному житлі було зареєстровано у період спільного проживання однією сім`єю 14.08.2008. Відповідач заселився у цю квартиру 18-19 червня 2019 року за згодою позивачки, яка є її власницею, у зв`язку з припиненням фактичних шлюбних відносин між відповідачем та позивачкою.

Зазначене дає підстави для висновку, що відповідач проживає у спірній квартирі як колишній член сім`ї позивачки.

Суд відкидає як безпідставні та недоведені посилання відповідача на те, що спірна квартира є місцем відбування застосовного до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, оскільки приписами КПК України передбачено можливість зміни умов відбування цього запобіжного заходу у разі зміни місця проживання обвинуваченого.

Будь-яких доказів щодо наявності у відповідача іншого, крім земельна ділянка, майна, у тому числі житла, а також його доходів, про що зазначала позивачка у своїх поясненнях, суду не надано.

Оцінюючи вимоги позивачки на предмет критеріїв, які застосовуються при вирішенні питання дотримання прав, гарантованих ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції, суд дійшов висновку, що позивачка має право на користування спірною квартирою, як її власниця та проживання у ній відповідача обмежує це право. При цьому, національне законодавство передбачає можливість виселення відповідача з цього житла.

Також, позивачка має легітимну мету щодо виселення відповідача з належної їй квартири, оскільки має намір в ній проживати.

Водночас, з досліджених доказів вбачається, що позивачка зі спільною з відповідачем донькою проживають у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка відповідає житловим умовам. Отже, проживання відповідача у спірній квартирі не порушує прав позивачки на житло. Обмеження права власності позивачки у зв`язку з проживанням відповідача у спірній квартирі за умов дотримання останнім житлового, цивільного тощо законодавства, у тому числі щодо підтримання належного стану квартири, сплати комунальних та інших платежів, пов`язаних з таким проживанням, відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням квартири тощо, відповідатиме суспільному інтересу та буде пропорційним ступеню втручання у відповідне право власності позивачки на спірну квартиру.

Оскільки позовні вимоги щодо виселення відповідача за обставин, зазначених у позовній заяві, пред`явлені позивачкою, на неї покладався обов`язок їх доведення.

Однак, доказів щодо недотримання відповідачем зазначених вище умов його проживання у спірній квартирі суду не надано.

Отже, позивачкою не доведено необхідність у демократичному суспільстві виселення відповідача з єдиного житла, яким він користується, за умов ненадання йому іншого житла, особливо в умовах воєнного стану в Україні.

Керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 01.03.2024.

Суддя: Д. В. Свояк