Справа № 204/5877/23
Провадження № 2/204/189/24 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 січня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Самсонової В.В.
за участю секретаря Зайченко О.В.
розглянувши у судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,-
21 квітня 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 15 березня 1973 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, шлюб не розірвано, проте шлюбні відносини з відповідачем припинені з 1978 року. 30 вересня 2004 року позивачка придбала квартиру за рахунок грошових коштів, набутих нею після припинення шлюбних відносин, отриманих від продажу її власного майна. Відповідач участі в придбанні квартири не приймав, в квартирі ніколи не проживав і квартирою не користувався. В спірній квартирі проживала та була зареєстрована тільки позивачка. Також позивачка посилалася на те, що для розпорядження квартирою формально їй необхідно отримувати згоду відповідача, тому вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй майном. У зв`язку з вищенаведеним позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином. Представником позивачки ОСОБА_3 надано заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позов просила задовольнити. Не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Раніше в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку частини 11 статі 128 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам.
У судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач з 15 березня 1973 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Кіровським РАГС м.Дніпропетровська, актовий запис №289. На час розгляду справи шлюб не розірваний.
Пунктом 1 вказаного договору також передбачено, що передача грошей була проведена до підписання цього договору.
Після того, 30 вересня 2004 року позивачкою укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстровим №5029, відповідно до якого позивачкою було продано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно п.2 зазначеного договору квартира належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 21.01.1997 за №2/496-97, зареєстрованого КП «Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу за №323п-46 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 31.03.2004 року за №5-2020 ОСОБА_5 , державним нотаріусом сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за р.№5104601 від 05.05.2004 року.
Згідно п.4 зазначеного договору продаж здійснений за 10 772 грн, які продавець одержала повністю від покупця до підписання цього договору.
30 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , від імені якого діяв представник ОСОБА_8 , укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №5-4805 від 30 вересня 2004 року, згідно якого позивачка придбала однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру зареєстроване за позивачкою згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 01 листопада 2004 року, номер витягу 5269259.
Згідно п.3 цього договору продаж квартири вчиняється за дванадцять тисяч сімсот двадцять вісім грн., які покупець сплатив під час оформлення цього договору.
Відомості про набуття квартиру в спільну сумісну власність в договорі відсутні.
Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини перша, друга статті 372 ЦК України).
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У відповідності до ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Відповідно до ч.7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
В матеріалах нотаріальної справи по укладанню договору купівлі-продажу спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка надана на запит суду Державним нотаріальним архівом Дніпропетровської області, міститься Заява представника покупця ОСОБА_6 про придбання квартири за кошти, які належать ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.
Раніше, в судовому засіданні позивачка надавала пояснення, в яких зазначила, що вона придбала спірну квартиру за особисті кошти, які отримала від продажу належної їй квартири, розташованої на АДРЕСА_4 . З відповідачем фактичні шлюбні відносини припинила з 1978 року і з ним не спілкується. Відповідач участі у придбанні квартири не приймав. У зв`язку з тим, що квартира придбана в період шлюбу з відповідачем, позивачка не може реалізувати свої права власності, не має можливості оформити субсидію.
Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала пояснення, в яких повідомила, що знайома з позивачкою з моменту вселення її в квартиру по АДРЕСА_5 , відповідача в квартирі позивачки ніколи не бачила, вважала що позивачка незаміжня. Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що є братом позивачки, вказав, що в 1973 року його сестра вийшла заміж, через два роки вони розбіглись. Відповідач участі в придбанні квартири не приймав, спільного бюджету з позивачкою ніколи не вів, він з ним фактично не знайомий, оскільки відповідач проживав з його сестрою в квартирі батьків тільки коли він був в армії в семидесятих роках. Позивачка придбала квартиру за особисті кошти, які отримала з продажу батьківської квартири по АДРЕСА_4 . Квартира приватизована ОСОБА_1 .
З урахуванням наведених вище обставин, позивачка належними доказами довела, що для придбання спірної квартири вона використала власні кошти, які отримала від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належної позивачці на праві особистої приватної власності. Таким чином встановленими судом обставинами спростовується презумпція спільності права власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на набуту в період шлюбу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст.317, 319, 328, 368, 372, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 12, 13, 77, 81-82, 89, 229, 258-259, 263-265, 280-284, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю - задовольнити в повному обсязі.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків відсутній, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Самсонова