Номер провадження: 22-ц/813/1412/24
Справа № 501/526/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради одеської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2023 року , ухвалене у складі судді Смирнова В.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Чорноморської міської ради одеської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та припинення права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та обставини справи

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до ОСОБА_2 , ВК ЧМР Одеського району Одеської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та припинення права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.01.2021 року ВК ЧМР Одеської області видало ОСОБА_2 свідоцтво про вправо власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилається на те, що від 1993 року вселилась в зазначену квартиру, яка на той час була безгосподарна, та проживала там більше двадцяти років, тоді як на баланс будинок з зазначеною квартирою був прийнятий Олександрійською селищною радою лише в 2000 році. Згодом вимоги уточнила (а.с. 83). В зв`язку з зазначеним позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав, та просить суд: Визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Чорноморської міської ради Одеської області № 3 від 25.10.2021 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 . Визнати недійсним свідоцтво про вправо власності ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 25 січня 2021 року виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та припинити його право на вказану квартиру, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2021 року за № 40360885.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про: визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації Чорноморської міської ради Одеської області № 3 від 25.10.2021 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 ; визнання недійсним свідоцтво про вправо власності ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 25 січня 2021 року виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та припинити його право на вказану квартиру, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2021 року за № 40360885 відмовлено.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що всі особи, які вселились в спірну квартиру, підлягають виселенню, так як їх вселення вважається також незаконним, без наявності правових підстав.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, позивачка звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначала, твердження суду про те, що позивачка належним чином сповіщалась про судові засідання, не заявилась в судове засідання та не повідомила про причини неявки вважала неправдивими та такими, що суперечать як матеріалам справи, так і власному рішенню суду від 13.10.2022 року про розгляд справи без участі сторін. В позовній заяві (а.с.2) ОСОБА_1 заявляла про виклик в судове засідання та допит в якості свідків 10 осіб на підтвердження обставин позову: добровільне виселення ОСОБА_2 з членами своєї родини в жовтні 1990 року на інше постійне місце проживання; постійне та відкрите проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з 1993 року; наявність істотної реконструкції квартири силами ОСОБА_1 та її цивільного чоловіка ОСОБА_4 . Суд вказане клопотання не розглянув, вказаних осіб до суду не викликав і не допитав їх. б) Ухвалою від 14.04.2021 року суд задовольнив клопотання позивачки про витребування з КП «БТІ» м. Чорноморська завірених копій документів, що слугували підставою для приватизації квартири N? АДРЕСА_2 . 02.09.2022 до канцелярії суду надійшли витребувані від КП «БТ» Чорноморської міської ради (що підтверджується наявним у представника позивачки штампом про реєстрацію супровідного листа в канцелярії суду, а також копіями документів, що додаються до апеляційної скарги) документи: супровідний лист КП «БТІ» на виконання ухвали від 14.04.2021 року про надання завіреної копії інвентаризаційної справи N?84938 загальною кількістю 59 аркушів, із яких вбачається: 1. На сторінці 6 наданих матеріалів міститься план будинку N? АДРЕСА_3 станом на 11.12.2000 року, на якому зафіксовано наявність прибудови до квартири N?24 . Зазначала, що надані КП «БТ» м. Чорноморська документи в своїй сукупності підтверджують наявність самочинної прибудови до квартири N? АДРЕСА_2 принаймні з 11.12.2000 року та недійсності наданого ОСОБА_2 та використаного при приватизації технічного паспорту на квартиру, який не містить відомостей про наявність самочинної прибудови. На аркуші справи 177 містяться додаткові пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Котика Ф.І. щодо документів, які надійшли від КП БТІ м. Чорноморська, однак вказані документи в матеріалах справи відсутні з невідомих причин. Суд не дослідив вказані документи у зв?язку з чим неповно з?ясував обставини у справі. Вважала, що суд не дослідив та не надав будь якої оцінки доданим до позову письмовим доказам (технічному паспорту на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 станом на 15.02.2008 року (а.с.65-70) , копії квитанцій про сплату ОСОБА_4 комунальних послуг за адресою спірної квартири (а.с.28- ); акт про не проживання ОСОБА_5 в спірній квартирі з 1990 року, за підписом 11 свідків, посвідчених підписом керівника Олександрівської селищної адміністрації ( а.с. 12) , Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у ОСОБА_2 на праві власності приватного будинку N? АДРЕСА_4 (а.с.13,15), довідок та листів Олександрівської селищної адміністрації, KП «БТІ», рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради № 315 від 26.09.2000 року, про те, що спірна квартира з 1990 років була фактично безгосподарною , прийнята на баланс в 2000 році Олександрівської селищною радою лише з наміром надання можливості приватизувати квартири мешканцями безгосподарної будівлі будинку, в тому числі ОСОБА_4 , який з 27.05.1997 року був зареєстрований у спірній квартирі (а.с. 17-24). г) суд не дослідив та не дав належної оцінки рішенням судів щодо спорів за участі ОСОБА_2 в частині користування вказаною квартирою, та які свідчать про те, що ОСОБА_2 з жовтня 1990 року без поважних причин не проживав в спірній квартирі. А саме: Так, в провадженні Іллічівського міського суду перебувала цивільна справа N?501/1597/17 за позовом виконавчого комітету Чорноморської міської ради про визнання ОСОБА_6 ], ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та неповнолітніх дітей останніх: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 такими, що втратили право користування житловою площею квартири АДРЕСА_5 з підстав вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту та їх відсутності на спірній житловій площу без поважних причин більше 6 місяців. Вказаний позов об?єднано з позовом ОСОБА_4 до вказаних осіб про втрату ними права на житлову площу з підстав вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту. Рішенням Іллічівського міського суду від 04 вересня 2019 року позовні вимоги виконкому задоволено, а в задоволені позовних вимог ОСОБА_13 відмовлено. Наданий час рішення оскаржене ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , перебуває на стадії апеляційного провадження Приймаючи рішення про задоволення позову, суд виходив з встановлених ним обставин того, що ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_14 та дітьми ОСОБА_15 та ОСОБА_7 в жовтні 1990 року вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту в новозбудований житловий будинок N? АДРЕСА_4 , який належав на праві власності ОСОБА_16 , а з 2013 року - ОСОБА_8 ( на підставі договору дарування), та в якому в подальшому постійно проживали і проживають, залишаючись зареєстрованими та продовжуючи реєструвати інших членів своєї родини за адресою спірної квартири. Будь яких інших зв?язків зі спірною квартирою не підтримували. З моменту добровільного виселення з спірної квартири та до виникнення спору в суді за позовом ОСОБА_4 від 16.12.2014 року про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею квартири, ОСОБА_2 та інші члени його родини не звертались з будь якими вимогами до ОСОБА_4 , органів влади та суду з приводу захисту своїх житлових прав на спірну квартиру. Суд не погодився з доводами ОСОБА_2 про те, що він вимушено вибув із спірної квартири у зв?язку з відсутністю в ній комунальних зручностей, що, на думку ОСОБА_2 , є поважною причиною його відсутності в спірній квартирі понад 6 місяців. Спірна квартира в будинку для малосімейних надавалась в тимчасове користування сім?ї ОСОБА_2 на підставі ордеру за рішенням виконкому в 1983 році, а відтак була благоустроєною стосовно умов даного населеного пункту, відповідала встановленим санітарним і технічним вимогам ( ст. 50 ЖК України). Відсутність додаткових зручностей не перешкоджало відповідачу разом з малолітніми дітьми проживати с спірній квартирі на протязі семи років, а відтак не може бути визнана поважною причиною його/їх відсутності понад шість місяців, починаючи з жовтня 1990 року. Суд також не погодився з доводами ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_4 перешкоджав йому у використанні спірної квартири. Як встановлено судом, ОСОБА_18 вселився в спірну квартиру в 1993 році, тобто після трьох років відсутності сім?ї ОСОБА_2 в спірній квартирі. Крім того, відсутність будь яких звернень відповідачів з 1990 по 2015 рік (тобто на протязі 25 років до дати звернення ОСОБА_17 до порушеними, переконливо суду з позовом до ОСОБА_4 ) за захистом своїх житлових прав, які вважав щодо перешкоджань в користуванні спірною квартирою з боку ОСОБА_4 чи будь яких інших осіб. свідчить про надуманість доводів ОСОБА_17 . При прийняті рішення судом враховані численні судові рішення з пов?язаних які не справ, постановою апеляційного суду Одеської були перешкодою для прийняття вказаного рішення. Так, врахуванням виправлених описок, області від 31.05.2018 року, з частково задоволено позов ОСОБА_17 та виселено ОСОБА_4 з квартири N? АДРЕСА_2 . Приймаючи вказане рішення про задоволення позову, HE спростовуючи встановлених фактів відсутності ОСОБА_2 з членами сім?ї в спірній квартирі з жовтня 1990 року та їх проживання з цього часу в належному на праві власності ОСОБА_2 (а в подальшому - його доньці) житловому будинку N? АДРЕСА_4 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів визнання в судовому порядку ОСОБА_7 , або членів його сім?ї такими, що втратили право на користування житловим приміщенням спірної квартири , а також не містять доказів вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру на законних підставах. Отже, вказаним судом фактично не вирішувався спір щодо визнання ОСОБА_2 та інших такими, що втратили право користування житловим приміщенням та не приймалось рішення про наявність чи відсутність обставин, з якими закон пов?язує визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею. Таким чином, рішення апеляційного суду від 31.05.2018 не було перешкодою для прийняття рішенням Іллічівського міського суду від 04.09.2019 року про визнання ОСОБА_17 та інших такими, що втратили право користування житловою площею. В рівній мірі не було перешкодою для прийняття рішення від 04.09.2019 року рішення апеляційного суду від 30.07.2015 року у справі N? 501/6337/14-ц, оскільки відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_17 та інших такими, що втратили право користування житловою площею на підставі ст.ст.71,72 ЖК, суд виходив лише із свого висновку про недоведеність правомірності вселення ОСОБА_4 в спірну квартиру та його реєстрацію в ній в 1997 році, а відтак вважав його неналежним позивачем у справі. Суд не вирішував по суті спір про наявність чи відсутність обставин, з якими закон пов?язує визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею. У незалежності від наслідків розгляду вищезгаданої справи N?501/1597/17 про визнання ОСОБА_17 таким, що втратив право користування житловою площею, є наявними фактичні обставини відсутності ОСОБА_17 на спірній житловій площі більше 6 місяців без поважних причин, які підлягають встановленню по даній справі, оскільки є однією з обставин (фактичних підстав) позову за участі інших осіб та з наведенням інших фактичних обставин (підстав позову). Так, згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Тобто, після спливу шести місяців відсутності без поважних причин таке право презомується втраченим. Згідно ч.2 ст.107 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Отже, втрата права користування житловою площею після спливу шести місяців відсутності наймача без поважних причин по ст. 71 ЖК та втрата користування житловою площею з дня вибуття наймача по ч.2 ст.107 ЖК пов?язується з відповідними (вищевказаними) юридичними фактами, а не з наявністю рішення суду. При вирішенні будь яких спорів, основаних на праві користування житлом, суд, встановлює наявність чи відсутність вищевказаних юридичних фактів та вирішує спір в незалежності від того, чи був заявлений позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею. Судова практика, яка основана на такому тлумаченні ст.ст. 71,72,207 ЖК, є усталеною. Так, в п.10 чинної Постанови Пленуму Верховного суду України N?2 від 12.04.1985 року " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", а також в п. 26 Листа Верховного суду України від 26.05.2001 року "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)" зазначено, що "наймачу або члену його сім?ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК строки (понад шість місяців) суд вправі відмовити з цих підстав у задоволені позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред?явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення".

а) суд не застосував ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої право на приватизацію квартири державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах, а не ті, які лише мають ордер на вселення до квартири, як про це безпідставно вказав суд в своєму рішенні. Установивши, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі, суд мав би дійти висновку про незаконність передачі йому квартири у власність.

б) суд безпідставно не прийняв до уваги, що згідно п.п.18,21 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року N?396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним квартиру, подає до органів приватизації технічний паспорт на квартиру (прим.: є зрозумілим, що технічний паспорт має відповідати дійсності). Тоді як ОСОБА_2 подав до виконавчого комітету Чорноморської міської ради технічний паспорт, який не відповідає дійсності, оскільки не відображає дійсний стан квартири N?24, яка є самочинно реконструйованою зі збільшенням загальної площі майже вдвічі.

в) суд безпідставно не застосував вимог ст. 376 ЦК, згідно якої самочинно збудоване (реконструйоване) нерухоме майно не є об?єктом права власності та виключається з цивільного обороту. Згідно правової позиції, яка викладена в постановах Верховного Суду від 07.11.2018 року N? 654/4618/14-ц, від 04.04.2019 року у справі N?750/4445/17, від 04.09.2019 року у справі N?463/3997/14-ц, від 03.06.2020 року у справі N? 722/1882/16-ц; від 10.05.2022 року у справі N? 487/3037/16: «Самочинним будівництвом є не тільки новостворений об?єкт, а й об?єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об?єкта» «Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об?єкт нерухомості (п.2 ст. 376 ЦК). У зв?язку з цим самочинне будівництво не є об?єктом цивільного права і відповідно не може бути предметом цивільно-правового договору, тобто, договір, предметом якого є об?єкт самочинного будівництва, суперечить закону». При прийняті оскаржуваного судового рішення, суд не врахував вказаних висновків Верховного Суду, які є обов`язковими для застосування. Отже, за наявності порушень, які вище вказані в розділі 1.3 апеляційної скарги, суд безпідставно не застосував ст.ст. 203, 2015 ЦК України щодо невідповідності. угоди про приватизацію вимогам закону та недійсності такої угоди у зв`язку з цим. Сукупність допущених судом грубих порушень процесуального та матеріального права, повна відсутність оцінки аргументів позивачки, позбавлення позивачки права на суд, вказівка в рішенні суду про необхідність виселення осіб, які проживають в квартирі ( такі вимоги не були предметом спору) свідчать про те, що рішення ухвалене упередженим судом.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, в судове засідання з`явились представники та надали суду свої пояснення. Що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідно паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Іллічівським МВ УМВС України в одеській області від 21.12.2001 року належить ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Згідно рішення № 3 Іллічівської міської ради народних депутатів виконавчого комітету від 14.01.1983 року на три сім`ї видано ордери для тимчасового проживання (а.с. 10).

Відповідно ордеру № 173 від 17.01.1983 року видано ОСОБА_2 на право заняття кв. АДРЕСА_6 , за рішенням № 6 ВК Іллічівської міської ради народних депутатів Одеської області від 14.01.1983 року (а.с. 11).

Цей ордер на сьогодні є чинним, не оскаржений та не визнаний недійсним.

Згідно акту від 28.11.2014 року вказано, що ОСОБА_2 зі своєю сім`єю від 1990 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 від 24.09.2012 року є власником нерухомого майна будинку (а.с. 13-16).

Згідно листа №04.87 від 25.04.2008 року зазначено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 не перебуває на балансі будь кого (а.с. 17).

Відповідно листа № 01-09/872 від 24.11.2014 року Олександрівська селищна адміністрація ВК ІМР на запит надала відомості, що на баланс селищної ради будинок не приймався та рішення приймалось виключно для того щоб мешканці квартир могли за рахунок своїх коштів в подальшому приватизувати квартири в яких вони живуть (а.с. 18).

Згідно листа БТІ № Ж-172 від 03.06.2015 року повідомлено про те, що від 26.09.2000 року рішенням № 135 виконкому Олександрійської селищної ради зазначений будинок ( статус для малосімейних громадян) прийнятий на баланс та надано право на приватизацію квартир громадянам, які мешкають в цьому будинку (а.с. 20-21).

Відповідно розпорядження органу приватизації № 3 від 25.01.2021 року прохання ОСОБА_2 щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 задоволено та передано в приватну власність (а.с. 59).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.01.2021 року ОСОБА_2 став власником кв. АДРЕСА_2 (а.с. 60).

Відповідно технічного паспорту № 4938 від 15.02.2008 року ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_2 (а.с. 61-64, 112-115).

Згідно типового договору найму житла в будинку комунального житлового фонду ОСОБА_2 отримав в безстрокове користування житло за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 108-111).

Відповідно до постанови Апеляційного суду Одеської області по справі № 501/3431/15-ц від 31 травня 2018 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 виселено з квартири АДРЕСА_2 . Постановою Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року залишила в силі постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року та поновила її виконання (а.с. 118-122).

Згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання №14/1-296 від 28.10.2020 року ОСОБА_4 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 123).

Судами різних інстанцій (Одеський апеляційний суд, Верховний суд тощо) встановлено відсутність документів та правових підстав, за якими ОСОБА_4 вселився та зареєструвався у спірній квартирі.

23.10.2020 року головний державний виконавець Чорноморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Шульгина А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 501/3431/15-ц, що видав Іллічівський міський суд Одеської області про примусове виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_5 склала акт, яким встановила, що ОСОБА_4 добровільно виселився з квартири та забрав свої особисті речі, В спірній квартирі відповідно до вказаного акту проживають особи: цивільна дружина боржника - ОСОБА_1 , донька цивільної дружини боржника - ОСОБА_19 та невідома особа - ОСОБА_20 (а.с. 129).

Згідно свідоцтва про право власності від 25.01.2021 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 130).

За вимогами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЖК України, ордер на квартиру є єдиним документом, який підтверджує правомірність вселення в квартиру і є підставою для приватизації житлової площі.

Положенням ч. 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого приміщення. І такі особи не мають права на приватизацію спірного житла або інше використання його з особистою цілі.

Таким чином, всі особи, які вселились в спірну квартиру, підлягають виселенню, так як їх вселення вважається також незаконним, без наявності правових підстав.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та враховує інші рішення прийняті щодо правовідносин сторін якими встановлено відсутність документів та правових підстав, за якими ОСОБА_4 вселився та зареєструвався у спірній квартирі та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що встановивши, що ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі, суд мав би дійти висновку про незаконність передачі йому квартири у власність не є слушними так як враховує у справі є інші рішення прийняті щодо правовідносин сторін якими встановлено відсутність документів та правових підстав, за якими ОСОБА_4 вселився та зареєструвався у спірній квартирі.

Посилання апелянта на правило відповідно до якого особа подає до органів приватизації технічний паспорт на квартиру (прим.: є зрозумілим, що технічний паспорт має відповідати дійсності). Тоді як ОСОБА_2 подав до виконавчого комітету Чорноморської міської ради технічний паспорт, який не відповідає дійсності, оскільки не відображає дійсний стан квартири N?24. На думку колегії не є слушними так як позивачі не заперечують факту самочинної прибудови до спірного житла вчіненого позивачами.

Доводи апелянта «Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об?єкт нерухомості , та посилання на п.2 ст. 376 ЦК не відповідає вимозі належності так як сам позивач не заперечує факту самочинної прибудови до спірного житла фактично вчіненого позивачами.

Інші доводи апелянта не є критикою оскаржуваного рішення а є викладенням власної позиції .

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко