Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дітей та дружину,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дітей та дружину посилаючись на те, що 27.03.1999 року позивач тт відповідач уклали шлюб. В шлюбі в подружжя народилися: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час позивач та відповідач проживають окремо, сімейне життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків як батько дітей. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Також у зв`язку з тим, що з нею постійно проживає дитина з інвалідністю та позивач нею опікується позивач просить суд стягнути кошти на її утримання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

31.08.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи, з якого вбачається, що відповідач стверджує, що наразі сторони та малолітні діти, як українські біженці, проживають у Швейцарії у м. Берн, про що позивач суд не повідомила. Позивач неправдиво повідомила суд про те, що відповідач з початку повномасштабного вторгнення РФ на території України залишив позивача та дітей, пішовши з сім`ї, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З першого дня повномасштабного вторгнення родина виїхала з міста Київ, спочатку до Львова, а потім 06.02.2022 року прибула в м. Берн. Саме з того часу родина проживає в Швейцарії. З того часу позивач та двоє неповнолітніх дітей перебувають на повному забезпеченні Швейцарії, зокрема їхнє житло оплачує соціальна служба, страхова компанія взяла на себе повністю всі витрати по медичному обслуговуванню за позивача та дітей; старший син відвідує державну школу, молодший ходить в підготовчу групу до державного садочка. Крім цього позивач отримує від влади Швейцарії щомісяця грошову допомогу, яка зі слів позивача, становить 1100 франків. Відповідач влаштувався на роботу та працював з 01.05.2022 року по 31.12.2022 року, поки не отримав травму ноги, а пізніше, як наслідок у нього з`явились проблеми зі спиною, що стало причиною звільнення. Тому твердження позивача, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків є неправдивим. Оскільки відповідач тимчасово не працює, з поважних причин жодного заробітку (доходу) не має, правильним є висновок про доцільність стягнення з нього аліментів в твердій сумі, що відповідає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач категорично заперечує проти стягнення аліментів на утримання позивачки оскільки ОСОБА_5 не потребує постійного стороннього догляду, позивач не здійснює постійний догляд, син відвідує державну школу у м. Берн з 08 години до 16 години, відвідує у школі групу продовженого дня, а сам відповідач наразі неспроможній надавати колишній дружині матеріальну допомогу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року позов залишено без руху.

11.12.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в нові редакції, що долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 13.12.2023 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано докази з адміністрації Державної прикордонної служби.

В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

В судовому засіданні представнику відповідача позов визнала частково, а саме в частині стягнення аліментів на дітей у розмірі, що відповідає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з підстав викладених у відзиві на позов.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, з 27.03.1999 року позивач та відповідача перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На сьогодні неповнолітні діти проживають разом з матір`ю в м. Берн в Швейцарії, дана обставина відповідачем визнається.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягненню нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Судом встановлено, що на даний час відповідач не працює з 31.12.2022 року, оскільки був звільнений у зв`язку з отриманням травми. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не дивлячись, що отримав травму, є фізично здоровим, особою працездатного віку, відтак може працювати та сплачувати аліменти на утримання малолітніх дітей.

Посилання відповідача на наявність проблем із здоров`я та неможливість працювати не підтверджено належними засобами доказування.

Факт перебування дітей за кордоном, та посилання відповідача на отримання позивачем виплат для біженців не звільняє відповідача від обов`язку утримувати своїх дітей.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених статтею 188 СК України, не встановлено.

Відповідач просить стягувати аліменти у твердій грошовій сумі, яка відповідає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного, разом із тим ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частини від доходу.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 визначила позовні вимоги у частці від доходу відповідача, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі позовними вимогами передбачено не було, а відтак такі вимоги в суді розглянуті не можуть бути.

Виходячи з наведених сторонами доводів, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Одночасно із цим позивач в новій редакції позову, просить суд стягнути аліменти з 25.05.2021 року, тобто за минулий час. Вирішуючи вимогу про стягнення аліментів в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 18 травня 2020 у справі №215/5867/17, від 07 грудня 2022 року у справі №756/11185/20.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд присуджує до сплати аліментів відповідачу, починаючи з 25.07.2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, після чого у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення меншою дитиною повноліття.

Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання позивача, як матері дитини, з якою проживає дитина з інвалідністю в сумі 2000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до суду і весь час проживання та опікування дитиною-інвалідом суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 88 СК України якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Відповідно до вказаної статті право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання одного з подружжя з дитиною з інвалідністю та опікування нею; нездатність дитини обходитися без постійного стороннього догляду; спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ст. 6 СК України).

Таким чином, право на утримання у одного із подружжя виникає на підставі складу наступних юридичних фактів, а саме: проживання одного із подружжя з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, один із подружжя опікується дитиною з інвалідністю, а другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю, що підтверджується витягом з протоколу ЛКК № 022/237 від 04.03.2022 року.

Заперечуючи факт того, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю, відповідачем на виконання вимог ст. 12,81 ЦПК України не надано жодного доказу.

Одночасно із цим судом встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в школі у м. Берн до 31.07.2024 року, що підтверджується копією довідки-підтвердження від 31.08.2023 року.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_7 , має статус дитини з інвалідністю, проте не надано жодного доказу, що він не може обходитися без постійного стороннього догляду.

Отже підстав для задоволення вимоги позивач про стягнення аліментів на її утримання судом не знайдено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1211,20 грн, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання дітей.

На підставі викладеного та керуючись ст. 88, 150, 180, 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, ст. 2, 4, 10, 12, 19, 49, 76, 77-81, 89, 133, 141, 191, 263,-265, 274-279, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дітей та дружину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) аліменти на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місяця проживання: АДРЕСА_2 ) на утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.07.2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, після чого у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення меншою дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.03.2024 року.

Суддя Н.О.Яровенко