провадження № 22-ц/824/9578/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою та просив встановити факт, що батько ОСОБА_1 здійснює самостійне виховання та утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що 02 липня 2011 року між заявником та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Між сторонами від вказаного шлюбу народилося двоє дітей, а саме син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У лютому 2022 року під час повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації дружина заявника разом з дітьми виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де і перебуває по теперішній час. 31 березня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалено рішення суду, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено та розірвано шлюб. У липні 2023 року син ОСОБА_4 повернувся на територію України та наразі проживає зі своїм батьком за адресою АДРЕСА_1 . Щодо матеріального забезпечення дітей між заявником та ОСОБА_5 спір відсутній, з огляду на справедливий розподіл обов`язків між сторонами по утриманню спільних дітей окремо кожним з батьків. Встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та повному фінансовому утриманні заявника необхідно останньому для захисту прав та інтересів дитини з метою оформлення документів для отримання соціальної допомоги для дитини, яка виховується лише одним з батьків.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на аналогічні обставини, наведені в заяві, та зазначає, що судом наведено суперечливі висновки для ситуації, що склалася. Суд не в повній мірі дослідив предмет, обставини та підстави вказаної заяви, оскільки за наявності в заявника відповідної відмови від відповідної організації вказане давало б ознаку наявності спору між сторонами та підстави для оскарження такої відмови в судовому порядку шляхом звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою. Заявник посилається на окрему думку судді Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22. Заявником у своїй заяві зазначено, з якою метою та який факт він просить встановити, надано докази, що підтверджують даний факт.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 02 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що було зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, про що було складено відповідний актовий запис №475.

Між сторонами від вказаного шлюбу народилося двоє дітей, а саме син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

31 березня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення , яким позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено та в свою чергу шлюб розірвано.

Відповідно до копії Акту обстеження умов проживання неповнолітнього від 14 серпня 2023 року вбачається, що малолітній син - ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що від встановлення даного факту, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, а також, що законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а тому заява не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року № 560/17953/21.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане

з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод

та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Суд першої інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник не довів, що від встановлення даного факту, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, та те, що законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а тому заява не підлягає задоволенню.

Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні

й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них,

у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене

ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого

з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, скасувати, а заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 294, 315, 367, 374, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повне судове рішення складено 14 листопада 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.