У Х В А Л А

"21" лютого 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі головуючої судді Петровської М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої, з урахуванням заяви поданої в порядку усунення недоліків позовної заяви, просить:

- розірвати шлюб між ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 03.09.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1507;

- неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на подальше проживання і виховання залишити при ньому.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що більше року вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків та проживають окремо. Також посилається на наявність різних поглядів на життя, втрату почуттів любові і поваги один до одного. Крім того, зазначає, що їх спільні з відповідачкою діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживають разом з ним, і перебувають на його вихованні та утриманні. Відповідачка ОСОБА_2 проживає без реєстрації в кв. АДРЕСА_1 , та постійно перебуває у відрядженнях за межами Житомирської області, з дітьми спілкується періодично. Спір щодо місця проживання дітей відсутній.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 22 січня 2024 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання.

В судове засідання, призначене на 21 лютого 2024 року о 09 годині 30 хвилин, сторони не прибули.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, відповідно до змісту якої розгляд справи просить провести у його відсутність у зв`язку із зайнятістю на роботі, яка носить роз`їзний характер за межі Житомирської області, позов підтримує повністю із викладених у ньому підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву, відповідно до змісту якої розгляд справи просить провести у її відсутність, позов визнає повністю із викладених у ньому підстав.

У відповідності до положень ч.3 ст.211, ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на основі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом ч.2, ч.3 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається із заяви відповідачки ОСОБА_2 від 20.02.2024, остання визнала позов повністю.

Разом з тим, вирішуючи питання про прийняття визнання відповідачем позову щодо вимоги позивача про залишення дітей на подальше проживання і виховання з ним, суд зазначає наступне.

Сімейним кодексом України не передбачено залишення дітей на проживання з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Про таку можливість зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, вказавши, що «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу».

Разом з тим, це є правом суду, а не законодавчо визначеним обов`язком, та таке питання вирішується судом з врахуванням конкретних обставин справи, а також "поза розумним сумнівом", що сторони (у справі) діють добросовісно та їх дії не порушують чинне законодавство України.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, на території України введено воєнний стан та такий востаннє продовжено Указом Президента України №49/2024 з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 50/2024 від 05.02.2024, затвердженого Законом України № 3565-IX від 06.02.2024, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання боєздатності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", продовжено строк проведення загальної мобілізації з 14 лютого 2024 року на 90 діб.

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації як військовозобов`язані, до яких також належать: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, вирішення позовної вимоги в частині залишення на проживання та виховання дітей безумовно вплине на статус позивача як військовозобов`язаного під час мобілізації у зв`язку із введеним в країні воєнним станом. При цьому, формальне вирішення судом даної вимоги, за обставин цієї справи, суперечитиме приписам наведених Указів Президента України та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч.1, ч.3 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За таких обставин, у випадку наявної згоди між батьками, про що свідчить заява відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову, відсутня доцільність визначати місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатково рішенням суду. В свою чергу, неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно визначає місце свого проживання з одним із батьків, якщо такі проживають окремо (на що вказує у позові позивач).

Враховуючи вищевикладене, оскільки визнання відповідачкою позову суперечить закону, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачкою позову в частині позовних вимог про залишення неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на подальше проживання і виховання з позивачем ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 206, 260, 261,353 ЦПК України, суд -

постановив:

Відмовити у прийнятті визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 в частині позовних вимог про залишення неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на подальше проживання і виховання з позивачем ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. В. Петровська