КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 761/38781/21

провадження № 22-ц/824/1635/2024

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Колесніченко М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року в складі судді Макаренко І. О.,

встановив:

27.10.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» ( далі - ПАТ «НТК «Електронприлад») на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за лютий, березень, вересень, жовтень та листопад 2020 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «НТК «Електронприлад» з 13 травня 2008 року.

27 серпня 2008 року його було переведено на посаду начальника бюро зовнішньоекономічних зв`язків, а з 30 червня 2011 року - на посаду начальника бюро експертного контролю цього ж підприємства.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звільнився з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю, ст. 38 КЗпП України.

У день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за лютий, березень, вересень, жовтень та листопад 2020 року.

За наявною у позивача інформацією сума заборгованості по заробітній платі складає 51 461,60 грн.

Позивач звертався до відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі, проте остання виплачена не була.

В порушення вимог ст. 47, 49 КЗпП України довідку про нараховану заробітну плату та копію наказу про звільнення позивачу надано не було.

У зв`язку з цим точну суму заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач зазначити не може.

Просив витребувати у ПАТ «НТК «Електронмаш» довідку про розрахунок нарахованої заборгованості із заробітної плати станом на день звільнення позивача та довідку про розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки виплати йому всіх належних при звільненні сум, по день фактичного розрахунку (а. с. 101) .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року вказану позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків: надати довідку про середню заробітну плату, вказати розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

На усунення вказаних недоліків 18.07.2022 позивачем надано заяву, в якій останній зазначив, що його представником - адвокатом Гутою Т. В. з метою отримання необхідних доказів було подано до відповідача адвокатський запит №б/н від 15.02.2022, в якому містилося прохання надати наступні документи:

1) довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося звільнення, тобто за листопад - грудень 2020 року;

2) довідку про заборгованість ПАТ «НТК «Електронприлад» щодо виплати ОСОБА_1 заробітної плати з вересня 2020 року по день звільнення.

Однак, відповіді на вказаний запит отримано не було.

Таким чином, позивачем було вжито необхідних заходів для самостійного отримання доказів. У зв`язку з цим, для повного, всебічного та справедливого розгляду справи є необхідність у витребуванні судом даних доказів у відповідача.

Додатково зазначив, що відповідачем 24.12.2021 було здійснено виплату частини заборгованості по заробітній платі на загальну суму 21 335, 92 грн, з яких: 13 334,95 грн - зарплата за березень 2020 року, 8 000,97 грн - зарплата за лютий 2020 року ( копія виписки по картковому рахунку для виплат заробітної плати додається).

Станом на 18.07.2022 у відповідача наявна заборгованість по заробітній платі на загальну суму 30 125,68 грн за вересень, жовтень, листопад 2020 р.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що у листопаді 2020 року ним було відпрацьовано 21 робочий день та отримано заробітну плату в розмірі 14 928, 57 грн, з яких 13 571,43 грн - оклад, 1 357,14 грн - доплата за вислугу років.

У грудні 2020 року ним було відпрацьовано 22 робочих дні та отримано заробітну плату в розмірі 16 500 грн, з яких 15 000 грн - оклад, 1 500 грн - доплата за вислугу років.

Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить 730 грн ( 14 928,57 грн +16 500 грн)/ (22+21).

Станом на 18.07.2022 сума середнього заробітку за весь час затримки становить 271 560 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року задоволено, вказану ухвалу суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року відкрито провадження в даній справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів нарахованої, але не виплаченої відповідачем заробітної плати за вересень, жовтень та листопад 2020 року. Вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від позовних вимог про виплату заборгованості по заробітній платі.

12.10.2023 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 271 560,00 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно та неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, які мають важливе значення для повного, всебічного та справедливого розгляду справи.

Судом не вирішено питання про витребування доказів в ухвалі про відкриття провадження у справі, чим позбавлено позивача можливості повторно звернутися до суду з вказаним клопотанням.

Суд першої інстанції необґрунтовано проігноровано усі докази, які були надані позивачем для підтвердження позовних вимог, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

При цьому відповідачем не було подано ні відзиву, ні інших документів на підтвердження заперечення чи спростування позовних вимог.

20.10.2022 відповідач перерахував позивачу заробітну плату в сумі 4 203,04 грн за вересень 2020 року та 12 963,38 грн за жовтень 2020 року.

15.11.2022 відповідач перерахував позивачу заробітну плату в сумі 12 959,26 грн за листопад 2020 року.

Таким чином, відповідач погасив наявну заборгованість по заробітній платі, що повністю підтверджує обґрунтованість обставин, зазначених у позовній заяві.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ "НТК "Електронприлад" - адвокат Черняк С. В. просив відмовити в задоволенні позову, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Пояснив, що на початку 2021 року з вказаного підприємства звільнилось багато працівників у зв`язку з частковим призупиненням роботи підприємства внаслідок пандемії короновірусу, відсутністю державних замовлень на його продукцію, дефіцит фінансових ресурсів на підприємствах авіаційної промисловості, втрату ринків збуту, відсутність серійного виробництва літаків, введенням в лютому 2022 року воєнного стану.

Зазначив, що сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні є більш ніж у дев`ять разів більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі. Стягнення додатково середнього заробітку ставить відповідача ще у більш скрутне становище, як перед іншими працівниками так і перед державою в цілому, а саме ускладнює виконання оборонно-промислових замовлень держави у період ведення війни.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 13 травня 2008 року по 25 січня 2021 року працював у ПАТ «НТК «Електронприлад».

Відповідно до наказу №22-к від 22 січня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з 25.01.2021 за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю, ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена заробітна плата за період: лютий, березень, вересень, жовтень, листопад 2020 року, всього на загальну суму 51 461,60 грн. 24.12.2021 року відповідач виплатив позивачу заборгованість за лютий 2020 року в сумі 8 000,97 грн та за березень 2020 року в сумі 13 334,95 грн. Залишок заборгованість за вересень, жовтень, листопад 2020 року становить 30 125, 68 грн.

На підтвердження вказаної обставини позивач надав копію виписки по картковому рахунку для виплат заробітної плати за грудень 2021 року, копію розрахункових листків за листопад 2020 року та за грудень 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав недоведеності розміру заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції вказаним доказам не надав жодної правової оцінки.

Крім цього, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у витребуванні доказів судом, за наявності доказів неможливості позивачем самостійно надати докази (а.с. 29-33).

Допущені порушення судом норм процесуального права, формальний підхід до розгляду поданого позову, призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для його скасування в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що станом на день звільнення позивача з ним не було проведено належний розрахунок.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу станом на дату звільнення становила 51 460,60 грн.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача, 24.12.2021 року відповідачем виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі за лютий 2020 року в сумі 8 000,97 грн, за березень 2020 року в сумі 13 334,95 грн. ( а.с.138); 20.10.2022 року - за вересень 2020 року в сумі 4 203, 04 грн та за жовтень 2020 року в сумі 12 963,38 грн. (а.с.144); 15.11.2022 - за листопад 2020 року в сумі 12 959,26 грн, всього 51 460,60 грн (а.с. 144 зв.).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на доведеність тієї обставини, що днем звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідно до наказу про звільнення було 25 січня 2021 року, заборгованість по заробітній платі в сумі 21 335,92 грн була виплачена останньому 24 грудня 2021 року, в сумі 17 166,42 грн - 20 жовтня 2022 року, в сумі 12 959,26 грн - 15 листопада 2022 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за непроведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, розмір невиплаченої позивачеві при звільненні суми складав станом на січень 2021 року становив 51 460,60 грн, яка була погашена в повному обсязі 15 листопада 2022 року.

При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує розрахунок, наданий позивачем (а.с. 12, 13), який обраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Так, кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні, в межах заявлених позовних вимог ( з 27.01.2021 по 18.07.2022 ) становить 372 дні, сума середньоденної заробітної плати позивача становить 730 грн ( 14 928,57 грн +16 500 грн) : 43 дні (робочі дні у листопаді та грудні 2020 р.) (а.с.21, 21). Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку - 271 560 грн.

Враховуючи обставини справи, розмір заборгованості по заробітній платі, яка була повністю виплачена позивачу на час розгляду справи, підстави, з яких відбулась затримка у виплаті належних працівнику сум при звільненні, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу виплат при звільненні в сумі 52 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих витрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав його недоведеності, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (19,34%), з ПАТ «НТК «Електронприлад» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви в сумі 525,20 грн за подання позовної заяви, 787,80 грн за подання апеляційної скарги, 496,20 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про визнання позовної заяви неподаною та її повернення (а.с.55), всього 1 809,20 грн.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» ( ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 000 грн.

В решті позову в цій частині відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електронприлад» ( ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 809,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29.02.2024 р.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук