Справа № 347/1436/24
Провадження № 22-ц/4808/1453/24
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2024 року, в складі судді Кіцули Ю. С., ухвалене в м. Косів Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини та виплати додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини та виплати додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі від 21 лютого 2015 року. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року шлюб було розірвано. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу, дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2017 року з ОСОБА_2 на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн. до досягнення дитиною повноліття.

З часу ухвалення вказаного судового рішення, витрати позивачки на утримання дитини значно зросли, а працевлаштуватися ОСОБА_4 на даний час ніде не може. Окрім того, дитина часто хворіє, що також потребує певних витрат на лікування. В той же час, позивачу відомо, що відповідач тривалий час перебуває за кордоном, де працевлаштований та отримує високу заробітну плату. Окрім того, позивач вважає, що відповідач повинен брати участь у додаткових витратах на свою дитину для придбання необхідних зимових речей, канцелярських товарів, оплати індивідуальних занять та інших речей для свого сина, в сумі 10 000 грн. періодично, щороку.

Посилаючись на вказані обставини, просила збільшити розмір аліментів, та ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з 01 липня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, а також стягувати з відповідача періодично, щороку, починаючи з 01 липня 2024 року у розмірі 10 000 грн. додаткові витрати на неповнолітню дитину, а також судові витрати.

Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду про те, що державний виконавець повинен був самостійно перерахувати розмір аліментів, без необхідності звернення до суду з відповідною вимогою, не відповідатиме інтересам сина апелянтки, адже розмір аліментів дорівнюватиме 1 598 грн. Така сума жодним чином не дозволяє утримувати дитину, тобто повноцінно забезпечувати її харчуванням, ліками, одягом, шкільним приладдям.

Також, судом не враховано долучену до матеріалів справи довідку сімейного лікаря, яка є підставою для збільшення розміру аліментів, та зі змісту якої вбачається, що син часто хворіє, знаходиться на амбулаторному обліку у зв`язку із гострим бронхітом, гострим стенозуючим ларинготрахеїтом та хронічним дитячим тонзилітом.

Крім того, вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у розмірі 5 000 грн., оскільки він є фізично здоровою людиною, на даний час знаходиться за кордоном, отримує там заробітну плату, розмір якої у законний спосіб неможливо визначити. Однак, дані обставини свідчать про факт стабільного фінансового становища відповідача.

Що стосується стягнення додаткових витрат на дитину, то варто зазначити що законодавство не передбачає конкретних переліків особливих обставин, відповідно до яких один із батьків повинен брати участь в додаткових витратах на дитину. Як і не вказує, що у разі хвороби дитини, довідка сімейного лікаря з чітким зазначенням діагнозів хвороб дитини, частих випадків цих хвороб, не може нести для суду доказового значення, як письмовий доказ, про що зазначено в мотивувальній частині рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії паспорта у формі ID картки № НОМЕР_1 , виданого органом 2620, 07 лютого 2018 року, позивач ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рибне, Косівського району, Івано-Франківської області (а. с. 8).

Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання від 17 червня 2020 року, місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Відповідно до копії рішення Косівського районного суду від 24 листопада 2017 року за № 347/2019/17, шлюб між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, а неповнолітню дитину ОСОБА_6 залишено на проживання з матір?ю (а. с. 10).

Також, відповідно до копії рішення Косівського районного суду від 30 листопада 2017 року за №347/2121/17, судом було ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с.11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 30 серпня 2016 року позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.12).

Відповідно до копії акта обстеження матеріально-побутових умов сім?ї від 17 квітня 2024 року, ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_6 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 , в будинку, який належав покійному дідові Гарасим? ОСОБА_7 . ОСОБА_4 проживає одна із сином, на даний час ніде не працює і син перебуває на її повному утриманні (а. с.13).

Згідно копії довідки виданої лікарем сімейної медицини від 23 квітня 2024 року за № 993, дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 часто хворіє, знаходиться на амбулаторному лікуванні (а. с.14).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.

Згідно з ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, у статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи ОСОБА_1 не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки сам по собі факт зміни цін, чи економічної кризи в країні не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Виходячи з положень статей 182, 192 СК України, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те що відповідач перебуває за кордоном, отримує там заробітну плату, що свідчить про факт стабільного фінансового становища відповідача. Проте будь-яких доказів на підтвердження того, що матеріальне становище відповідача значно покращилося не надає.

Як на підставу погіршення свого матеріального становища апелянтка посилається на долучений до матеріалів справи Акт обстеження матеріально-побутових умов від 17 квітня 2024 року (а. с. 13). З данного акту вбачається, що ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_6 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживає одна із сином, в даний час ніде не працює. Проте, такий довід не заслуговує на увагу, оскільки нормами чинного законодавства визначено, що відсутність доходів не знімає з батьків обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей.

До того ж, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Отже, батьки рівні не тільки в правах на дитину, але і в обов`язках щодо її забезпечення.

Враховуючи наведене, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_1 не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів (рішення Косівського районного суду від 30 листопада 2017 року) змінився матеріальний або сімейний стан платника (покращився) або одержувача аліментів (погіршився), виникли інші обставини, що відіграють суттєве значення в житті сторін чи їхньої неповнолітньої дитини, що є підставою для зміни (збільшення) розміру аліментів.

Посилання апелянтки на часті захворювання сина, як підставу стягнення додаткових витрат на дитину, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Згідно вимог ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Доказів на підтвердження понесених додаткових витрат на утримання дитини апелянткою не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева