Номер провадження: 22-ц/813/2137/24
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В.., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року

у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про скасування запису про державну реєстрацію права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення та визнання договору купівлі-продажу недійсним

встановив:

У серпні 2017 року Департамент комунальної власності ОМР звернувся до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнив та остаточно просив:

- витребувати від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитлове приміщення першого поверху № 605 загальною площею 75,2 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_2 ) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській обл., );

- усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) нежитлового приміщення першого поверху № 605 загальною площею 75,2 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_2 ) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, вул. Артилерійська, 1 м. Одеса, р/р 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській обл., );

- визнати противоправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексний номер: 8259906 від 23 листопада 2013 року, прийняте державним реєстратором Одеського міського управління юстиції, Одеської області, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 06 серпня 2001 року, видавник: Веселинівський РВ УМВС України в Миколаївській області) на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про державну реєстрацію квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01)

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що нежитлові приміщення першого поверху № 605, загальною площею 75,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, право на яке зареєстровано згідно з діючим законодавством.

Під час проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності стало відомо, що зазначений об`єкт використовується як житло, у приміщенні зроблений ремонт. На це приміщення 29 листопада 2013 року укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , при цьому останній набув право власності на квартиру на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 24 березня 2010 року № 3-11854.

У результаті електронних торгів, вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02 вересня 2015 року. Останнім власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № 2646 стала ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними

Не погодившись з вказаним рішення суду, Департамент комунальної власності ОМР звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що поза увагою суду залишилось те, що реалізації права на витребування майна не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника. Щодо висновків суду про неможливість витребувати майно від особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, скаржник посилається на правову позицію Верховного Суду сформульовану у постанові від 11 лютого 2022 року у справі №761/1989/14-ц та у постанові від 29 червня 2019 року у справі №742/3490/16. Окремо скаржник зазначає, що він не є стороною виконавчого провадження, в рамах якого було реалізовано таке нерухому майно.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_4 за доводами апеляційної скарги, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката - Бузової Т.Г., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на законність оскаржуваного рішення суду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, згідно з листом директора комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 09 лютого 2016 року № 58/01-09 свідоцтво про право власності на житло від 24 березня 2010 року № НОМЕР_3 не видавалося. Під № 3-11854 21 квітня 1998 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 17, т. 1).

Квартира АДРЕСА_5 до експлуатації не вводилася, а тому, як об`єкт нерухомості, у встановленому законом порядку не створювався. Спірні нежитлові приміщення № 605, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не виділялися в окрему квартиру, відсутні документи, які б свідчили про існування окремо виділеної квартири АДРЕСА_5 .

Проте, з матеріалів справи убачається, що місце проживання ОСОБА_3 було зареєстроване 10 лютого 2009 року за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_4 . (а.с. 78 на звороті).

З листа Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області убачається, що інформація про недійсність паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 в інформаційній підсистемі «Недійсні документи» ЄІАС УМП відсутня. Водночас, в базі даних ЄІАС УМП є інформація про оформлення паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 Сватівським РВ УМВС України в Луганській області.

Окрім того, в матеріалах нотаріальної справи, наданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В. міститься довідка № 243 від 29 листопада 2013 року (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію, з якої убачається, що ОСОБА_3 з 10 вересня 2009 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1, а.с. 119).

З копії паспорта ОСОБА_1 також убачається, що вона з 16 липня 2014 року по 11 червня 2015 року, та з 02 липня 2016 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 150-154).

25 травня 2015 року у ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було складено акт обстеження в якому вказано, що під час огляду нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що об`єкт використовується під житло, в приміщенні зроблений ремонт. На дане приміщення був наданий договір купівлі-продажі від 29 листопада 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) кв. АДРЕСА_5 . З відповіді КП ЖКС «Вузівський від 14 жовтня 2022 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_5 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 3, а.с. 115).

Отже судом встановлено, що хоча спірні нежитлові приміщення № НОМЕР_6 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не виділялися в окрему квартиру, проте використовувались як житлове приміщення, власники спірного майна реєстрували в ньому своє місце проживання та відкривали особові рахунки, і сплачували комунальні послуги.

Згідно розпорядження органу приватизації від 24 березня 2010 року № 332846 та копії свідоцтва про право власності від 24 березня 2010 року ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності від 24 березня 2010 року в установленому законом порядку не скасовані, не визнані недійсними, в межах цієї справи не заявлено таких позовних вимог, що унеможливлює задоволення позовних вимог в частині витребування майна.

Позивач в уточненій позовній заяві зазначив, про факт підробки документів на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим відкрито та здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0000047, № 480001956 за ознаками злочину ч. 4 ст. 358 КК України, проте доказів на підтвердження цих обставин позивач не надав.

Як убачається з відповіді слідчого управління ГУНП в Одеській області наданої на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року, щодо надання інформації про наявні кримінальні провадження (відкриті або закриті) у відношенні ОСОБА_3 , повідомлено, що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань (пошук здійснювався за атрибутом «правопорушник») станом на 15 червня 2023 року слідчими підрозділами ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про підозру не повідомлялось.

Квартира АДРЕСА_5 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2013 року продана ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 9).

На виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року у справі № 520/5410/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, квартира АДРЕСА_5 була реалізована на електронних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна.

В результаті електронних торгів, вказана квартира була придбана ОСОБА_1 , що підтверджено актом державного виконавця про проведення електронних торгів від 02 вересня 2015 року.

Отже, останнім власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № 2646.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що реалізації права на витребування власником, належного йому майна з чужого незаконного володіння, не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, колегія суддів зауважує про таке.

Дійсно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2022 року № 908/976/19 виснувала, що визнання недійсними результатів аукціону та укладеного за їх наслідками відповідачами спірного договору не призведе до поновлення майнових прав заявниці (до введення її як власниці у володіння квартирою), що свідчить про неефективність означених способів захисту та наявність підстав для відмови в позові у цій частині.

Натомість задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 92), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (пункт 44)).

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 38)).

За змістом статті 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, установлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, установлених статтею 388 ЦК України.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Таким чином, якщо Департамент комунальної власності ОМРвважає, що ОСОБА_1 не набула права власності на вказане спірне майно (зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем), то він вправі, враховуючи вимоги частин другої та третьої статті 264 ЦК України, скористатися передбаченим для цього випадку в законодавстві способом захисту права власності, а саме витребувати нерухоме майно в кінцевого набувача на підставі статей 387, 388 ЦК України. Для застосування такого способу захисту немає потреби в оскарженні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу. Схожих висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла в постановах від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункти 52, 57), від 05 жовтня 2021 року у справі №910/18647/19 (пункти 9.31-9.33), від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 36).

В свою чергу, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаного позову про витребування майна, з огляду на його набуття відповідачкою на прилюдних торгах ДП «Інформаційний центр», колегія суддів керується таким.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 54).

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19).

У постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок про те, що на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому саме для примусового виконання судових рішень (пункт 84).

Тому при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна (у цих спірних правовідносинах - ОСОБА_1 ), у тому числі з`ясуванню підлягає й те чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця (у цих спірних правовідносинах Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ). Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16, пункт 52).

У цій справі, позивачем не наведено жодних обставин та не наданого доказів того, що ОСОБА_1 , яка набула право власності на нежитлове приміщення першого поверху № 605 загальною площею 75,2 кв.м за адресою АДРЕСА_1 знала чи могла знати про порушення порядку реалізації відповідного майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Тому ОСОБА_1 , як добросовісний набувач, яка відплатно придбала майно у такій процедурі, не може бути позбавлена цього майна за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів виснує про недоведеність позивачем недобросовісності ОСОБА_1 , як набувача спірного нерухомого майна, а отже не вбачає підстав для неможливості застосувати до спірних правовідносин положень частини другої статті 388 ЦК України, згідно якої майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а отже погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Щодо посилань у апеляційній скарзі на позицію Верховного Суду сформульовану у постанові від 11 лютого 2022 року у справі №761/1989/14-ц та у постанові від 29 червня 2019 року у справі №742/3490/16, апеляційний суд зауважує, що така не є релевантною обставинам цієї справи, оскільки висновки Верховного Суду, викладені у вказаних справах не стосувались випадків витребування майна від добросовісного набувача, який придбав його на електронному аукціоні продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Вимоги про визнання противоправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав (з відкриття розділу), індексний номер: 8259906 від 23 листопада 2013 року, прийнятого державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Одеської області, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідними від вимог про витребування майна, а тому також не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності ОМР з вказаних вище підстав.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлених у справі обставин, без посилення на обставини, що не були враховані судом під час вирішення справи, і не спростовують правильних висновків суду.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова