ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м.Черкаси

Справа № 695/1264/24
Провадження № 22-ц/821/1703/24
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна Сергія Костянтиновича на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

01 квітня 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 18.02.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №29037-02/2023.

26.09.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 26092023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Згідно п. 1.2 Договору, перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку № 2.

Відповідно до Реєстру боржників від 26.09.2023 року до Договору факторингу від 26.09.2023 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором в сумі 43 290 грн., з яких: 11 100 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 32 190 грн. - заборгованість за відсотками.

Також 23.03.2023р. між ТОВ «ФК «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №10570-03/2023, за умовами якого відповідач отримала фінансовий кредит у розмірі 5000 грн. на 25 днів, до 16.04.2023р.

12.06.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено договір факторингу №12062023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» набуло право вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Згідно п. 1.2 Договору, перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку № 2.

27.12.2023р. між ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 27122023-1, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Згідно п. 1.2 Договору, перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку № 2.

Відповідно до Реєстру боржників від 27.12.2023 року до Договору факторингу від 27.12.2023 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором №10570-03/2023 в сумі 12 164 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 7164 грн. - заборгованість за відсотками.

Згідно з умовами вказаних кредитних договорів позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

Всупереч умовам кредитних договорів, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості.

На підставі викладеного, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просило суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №29037-02/2023 в розмірі 43 290 грн., а за кредитним договором №10570-03/2023 в розмірі 12 164 грн. та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договорами на загальну суму 55 454 грн., а саме:

за кредитним договором №29037-02/2023 у сумі 43 290 грн., з яких 11 100 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 32 190 грн. - сума заборгованості за відсотками;

за кредитним договором № 10570-03/2023 у сумі 12 164 грн., з яких: 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7164 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з поверненн боргів» витрати зі сплати судового збору у сумі 3 028 грн.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що відповідно до положень кредитних договорів, вони підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Отже, кредитні договори між первісними кредиторами та відповідачем підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.

Наведеним вище, спростовуються доводи відповідача щодо непідписання ним кредитних договорів, оскільки саме відповідач ініціював укладення договорів, оформивши заявки на сайтах первісних кредиторів, підписавши договори з використанням одноразового ідентифікатора.

Крім того відповідач не заперечував, що паспортні дані, зазначені в договорах, повністю відповідають паспортним даним відповідача.

У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки, на яку первісним кредитором здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані неправомірно для укладення кредитних договорів від його імені, ним до суду не надано. Також суд бере до уваги, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладених договорів.

Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначив, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість надати суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договорів та отримання кредитних коштів, суду не надав.

Крім того, судом зауважено, що відповідачем не наведено жодних обґрунтувань помилковості здійснених розрахунків заборгованості за вказаним кредитним договором.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій через підсистему «Електронний суд» 30 вересня 2024 року апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К., вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь товариства заборгованість у загальному розмірі 24 137,50 грн., а саме за:

- кредитним договором №29037-02/2023 від 18.02.2023 в сумі 16650 грн., з яких 11100 грн. - сума кредиту, 5555 грн. - узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами;

- кредитним договором №10570-03/2023 від 23.03.2023 в сумі 7487,50 грн., з яких 5000 грн. - сума кредиту, 2487,50 грн. - узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами;

здійснити розподіл судових витрат.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом правильно встановлено, що відповідач уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» кредитний договір №29037-02/2023 від 18.02.2023, з ТОВ «Аванс Кредит» кредитний договір №10570-03/2023 від 23.03.2023.

Однак вказує, що право нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося у ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» зі спливом строку дії договору 22.04.2023, а у ТОВ «Аванс Кредит» - 25.04.2023, тому починаючи із зазначених дат, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом.

У свою чергу, кредитодавці відповідача нарахували проценти за користування кредитами в значно більших сумах та відступили право вимоги процентів у таких розмірах позивачу.

Вважає, що розрахунок позивача про стягнення з ОСОБА_1 процентів, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань (прострочення грошового зобов`язання), після спливу строку кредитування, суперечить вимогам закону.

Відзив на апеляційну скаргу

15 жовтня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 18.02.2023р. між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №29037-02/2023 за умовами якого відповідач отримала фінансовий кредит у розмірі 11 100 грн. на 25 днів, до 14.03.2023р.

26.09.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 26092023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм Груп» відступило ТОВ "Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів" право вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.

Згідно п. 1.2 Договору, перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників від 26.09.2023 року до Договору факторингу від 26.09.2023 року, ТОВ "Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів" набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором в сумі 43 290 грн., з яких: 11 100 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 32 190 грн. - заборгованість за відсотками.

Згідно з умовами Кредитного договору №29037-02/2023 від 18.02.2023 позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п.п.1.2-1.3.2. Кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у сумі 11 100 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 25 днів, тобто до 14.03.2023. Дата надання кредиту 18.02.2023. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730,0% річних від суми кредиту в розрахунку 2,00 % на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

Згідно з п.2.3 Кредитного договору, у разі, якщо клієнт не сплатив кредит у строк передбачений у п.1.2 цього договору нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

При надходженні до товариства коштів для виконання зобов`язань клієнта товариство направляє такі кошти на погашення заборгованості в наступній послідовності:

-у першу чергу, сплачується прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом,

- у другу чергу, сума кредиту та проценти за користування кредитом,

- у третю чергу, неустойка та інші платежі відповідно до договору (п.2.5 Кредитного договору).

Пунктом 4.3 договору сторони передбачили, що якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та/або в додатку до цього договору, проценти передбачені в п. 2.3 цього договору продовжують нараховуватись за кожен день користування кредитними коштами, але, в будь-якому випадку, не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору.

Також із поданих матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 13.03.2023р., 23.03.2023р., 02.04.2023р., 13.04.2023р. укладались додаткові угоди до договору №29037-02/2023 від 18.02.2023 відповідно до яких сторони погоджували відстрочку виконання зобов`язання на 10 днів, останній до 22.04.2023 р.. При цьому умовою даних договорів є те, що будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що між первісним кредитором ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачем 23.03.2023 було укладено договір про надання споживчого кредиту №10570-03/2023, згідно з яким кредитодавець надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 5000 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору, кредит надається строком на 25 днів, тобто до 16.04.2023. Дата надання кредиту 23.03.2023р.

Відповідно до п.п.1.3 за користування кредитом клієнт сплачує товариству 726.35% річних від суми кредиту в розрахунку 1.99% на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.

Згідно з п.2.3 Кредитного договору, у разі, якщо клієнт не сплатив кредит у строк передбачений у п.1.2 цього договору нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (1.99% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому,клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору.

При надходженні до товариства коштів для виконання зобов`язань клієнта товариство направляє такі кошти на погашення заборгованості в наступній послідовності:

-у першу чергу сплачується прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом,

- у другу чергу - сума кредиту та проценти за користування кредитом,

- у третю чергу - неустойка та інші платежі відповідно до договору (п.2.5 Кредитного договору).

Пунктом 4.3 договору сторони передбачили, що якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та/або в додатку до цього договору, проценти передбачені в п. 2.3 цього договору продовжують нараховуватись за кожен день користування кредитними коштами, але, в будь-якому випадку, не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору.

Також із поданих матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 16.04.2023р. укладалась додаткова угода до договору №10570-03/2023 від 23.03.2023, відповідно до якого сторони погоджували відстрочку виконання зобов`язання на 10 днів, тобто до 25.04.2023р. При цьому, умовою даного договору є те, що будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.

12 червня 2023 року між первісним кредитором та ТОВ «ФК «Інвеструм» укладено договір факторингу №12062023, у подальшому 27.12.2023 між ТОВ «Інвеструм Груп» та позивачем також укладено договір факторингу №27122023-1.

Згідно з Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №27122023-1 від 27.12.2023, реєстр боржників передано 27.12.2023.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №27122023-1 від 27.12.2023 позивач набув права грошової вимоги до відповідача за договором №10570-03/2023 в сумі 12 164 грн., з них: 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7164 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку, електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за тілом кредитів з ОСОБА_1 .

З доводів апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладення нею спірних кредитних договорів та отримання коштів, водночас, не погоджується із розміром нарахованих відсотків за користування ними.

Отже, фактично сторона відповідача не погоджується із судовим рішенням лише в частині розміру стягнутих відсотків, хоча і просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.

Відповідно до умов кредитного договору від 18.02.2023 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 кредит надається строком на 25 днів, тобто до 14.02.2023 року.

Пунктом 4.3. вказаного договору у розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти передбачені в п.2.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору.

Із матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 13.03.2023р., 23.03.2023р., 02.04.2023р., 13.04.2023р. укладались додаткові угоди до договору №29037-02/2023 від 18.02.2023 відповідно до яких сторони погоджували відстрочити виконання зобов`язання на 10 днів, останній до 22.04.2023 р. При цьому умовою даних договорів є те, що будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.

Згідно з умовами кредитного договору від 23.03.2023 року укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 кредит надається строком на 25 днів, тобто до 16.04.2023 року.

Пунктом 4.3. вказаного договору у розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2 цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти передбачені в п.2.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору.

Із матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 16.04.2023 р. укладалась додаткова угода до договору №10570-03/2023 від 23.03.2023 відповідно до якого сторони погоджували відстрочити виконання зобов`язання на 10 днів, тобто до 25.04.2023 р. При цьому умовою даного договору є те, що будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються.

Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року, на яку посилався представник відповідача у поданій апеляційній скарзі, зазначено наступне:

«122. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

123. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

128. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».

Колегія суддів зауважує, що умови договорів, на яких, зокрема, позивач ґрунтує свої вимоги зі сплати процентів, розташовані в розділах договорів, які регулюють відповідальність позичальника («Відповідальність сторін договору та порядок вирішення спорів»).

З аналізу змісту позовної заяви та як слідує з наданих ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» розрахунків, проценти за період поза межами строку кредитування позивач нараховує саме як проценти за користування кредитом, а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України.

З огляду на встановлені у даній справі обставини, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а тому розмір відсотків, які підлягають стягненню за:

- договором про надання фінансового кредиту №29037-02/2023 від 18.02.2023 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 становить 5550 грн.;

- договором про надання споживчого кредиту №10570-03/2023 від 23.03.2023 року укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 становить 2487,50 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих із ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміни рішення суду першої інстанції, яким фактично позов задовольняється частково, то згідно вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» пропорційно до задоволених вимог (позов задоволено на 43,5 %) підлягає стягненню 1317,18 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, то з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 2052,98 грн. за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, застосувавши зустрічне зарахування, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 735,80 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К. просив суд стягнути витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 , як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених у суді першої інстанції, представником відповідача було надано до суду:

- Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;

- Ордер №1196478 від 15.04.2024 року;

- платіжну інструкцію №@2PL292644 від 09.04.2024 р. на суму 4000 грн.;

- акт виконаних робіт (наданих послуг) від 15.04.2024 р., з якого вбачається, що адвокат витратив на підготовку справи 12 год. на суму 6000 грн.;

- договір №б/н/24 від 08.04.2024 року про надання професійної (правничої допомоги) укладений між АБ «Калінін і партнери» та ОСОБА_1 .

До апеляційної скарги адвокатом Калініним С.К. долучено докази понесених витрат у суді апеляційної інстанції, а саме:

-Ордер №1196478 від 27.09.2024 року;

-Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;

-договір №б/н/24 від 02.09.2024 року про надання професійної (правничої допомоги) укладений між АБ «Калінін і партнери» та ОСОБА_1 ;

-додаток №1 до Договору про надання професійної (правничої допомоги) №б/н/24 від 02.09.2024 року, в п. 2 якого визначено, що клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) в розмірі 3000 грн., у строк до набрання судового рішення законної сили, у справі, що визначена предметом договору;

-платіжна інструкція №@2PL413081 від 02.09.2024 на суму 3000 грн.;

-акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27.09.2024 року, з якого вбачається. що адвокат витратив на підготовку справи для подання до суду апеляційної скарги 3 год. на суму 3000 грн.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К. просив суд стягнути витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 3388,41 грн., а за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн., оскільки вважав, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вказує, що товариство категорично не погоджується з розміром гонорару адвоката за надану професійну (правничу) допомогу, оскільки вважає їх завищеними для даної категорії справ.

Колегія суддів звертає увагу, що у запереченнях щодо розміру витрат на правничу допомогу позивачем не наведено обгрунтованих та змістовних доводів того, у чому саме полягає неспівмірність понесених витрат відповідачем.

З огляду на зазначене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам позову у розмірі 5085 грн., а саме 3390 грн. за надання правничої допомоги у суді першої інстанції та 1695 грн. за надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калініна Сергія Костянтиновича - задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - змінити у частині стягнутих відсотків за користування кредитами та судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з поверненн боргів» заборгованість за відсотками за кредитним договором №29037-02/2023 у розмірі 5550 грн. та заборгованість за відсотками за кредитним договором № 10570-03/2023 у розмірі 2487, 50 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з поверненн боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 735,80 грн.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5085 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко