Номер провадження: 22-ц/813/1694/24
Головуючий у першій інстанції Шестакової Я.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом Двір Далі до ОСОБА_1 про подалі майна подружжя,

встановив:

У жовтні 2022 року позивачка Двір Далі звернулась до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнила та остаточно просила в порядку поділу майна подружжя:

1. Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 та № 9/1м, загальною площею кожне 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;

2. Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином:

- визнати за Двір Далі право власності на частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № 9/1м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що з 12 лютого 1998 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, під час цього шлюбу вони за спільні кошти та в інтересах сім`ї придбали вказану вище квартиру та машиномісця. Договори купівлі-продажу та міни, за якими було набуто це нерухоме майно, будь-яких застережень, в тому числі про те, що кошти за які ОСОБА_4 придбав квартиру є його особистими, не містять, до того ж, зазначені договори були оформлені зі письмової згоди позивачки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та Двір Далі на машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 16,0 кв.м. та машиномісце №9/1м кв.м. загальною площею 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за Двір Далі право власності на 1/2 частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за Двір Далі право власності на машиномісце № НОМЕР_2 загальною площею 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на машиномісце №9/1м кв.м. загальною площею 16,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що презумпція спільності майна подружжя не спростована відповідачем та не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що квартира АДРЕСА_3 , машиномісце № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 м за адресою: АДРЕСА_2 не є спільним майном подружжя.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про задоволення позову Двір Далі з підстав наведених у тексті оскаржуваного рішення помилковим.

За доводами апеляційної скарги поза увагою суду залишилось те, що під час придбання відповідачем квартири позивачка ніде не працювала, не мала жодного джерела заробітку та не брала ніякої матеріальної участі по сплаті грошових сум за Договором купівлі продажу. Всі фінансові операції пов`язанні з придбанням вказаної квартири та двох машиномісць, здійснювались з особистого банківського рахунку ОСОБА_1 за його особисті кошти, які були ним особисто взяті в борг згідно із Договором позики.

На вказане суд уваги не звернув, договір позики, банківські виписки та платіжні доручення не були долучені до матеріалів цієї справи в якості доказів на підтвердження обставин якими заперечується позовні вимоги, і які не досліджувались судом, з підстав їх надання з порушенням процесуального строку вже після закриття підготовчого провадження. Скаржник стверджує, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму, тобто формально застосував процесуальні норми, не враховуючи всіх дійсних обставин справи, що в свою чергу призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд справи.

Також відповідач зауважив про безпідставність визнання за Двір Далі права власності конкретно на машиномісце № НОМЕР_1 , адже такий порядок поділу із ним не узгоджувався та не є наслідком будь-яких домовленостей між сторонами.

07 серпня 2023 року Двір Далі, від імені якої діє адвокат Кавацюк О.В., подала до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зауважила про те, що практика ВС, на яку посилається скаржник не є релевантною обставинам цієї справи. Також звернула увагу на те, що відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Позивачка ж за час перебування у шлюбі із відповідачем доглядала за дітьми та спільним домашнім господарством.

Позивачка також зазначила, що з наданого відповідачем договору позики не убачається, що такий був укладений з метою отримання коштів для придбання спірного нерухомого майна.

21 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Уртаєв О.І., направив до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується апеляційна скарга, зазначає, що викладені у відзиві позивачки обставини жодним чином не доводять факту наявності у сторін спільного майна, при цьому скаржник зауважив про те, що усе спірне майно було придбано за кошти, отримані ним в результаті здійснення підприємницької діяльності.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Як встановлено та убачається з матеріалів справи, з 12 лютого 1998 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_3 , який було укладено у м. Ашдоді. Точність перекладу засвідчено нотаріусом Ірена Файн 28 вересня 2022 року, № ліцензії 2095272. Шлюб не розірвано. (т.1 а.с.11-12).

Згідно договору купівлі-продажу від 05 червня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним № 4524, ОСОБА_7 продала Двір Іцику квартиру АДРЕСА_4 та два місця стоянки № 9 та №2. Продаж нерухомого майна за домовленістю вчинився за 5 594 750 грн. (т. 1 а.с.15).

Відповідно до п.19 зазначений договір вчинений за письмовою згодою дружини покупця ( ОСОБА_8 ), викладеною окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. (т. 1 а.с.17).

Згідно заяви від 05 червня 2012 року посвідченої приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. за реєстровим №4521, ОСОБА_8 надала згоду ОСОБА_9 на купівлю за ціну та на умовах за його розсудом квартири під АДРЕСА_5 , підсобних приміщень та два місця стоянки під №9, АДРЕСА_6 , за гроші, належні їм на праві спільної сумісної власності подружжя (т.1 а.с.184).

Відповідно до договору від 25.12.2013 року ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 засвідчили факт продажу квартири АДРЕСА_5 та два місця стояни за №9 та АДРЕСА_6 . Зазначили факт відсутності один до одного претензій майнового та немайнового характеру щодо розрахунків п. 2 та 3 договору купівлі-продажу від 05 червня 2012 року (т.1 а.с.19-20).

Згідно договору міни від 17 червня 2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним №3190, ОСОБА_11 передала у власність машиномісце № НОМЕР_1 ОСОБА_12 , ОСОБА_4 передав у власність машиномісце № НОМЕР_4 м ОСОБА_11 (т.1 а.с.21).

Відповідно до п.10 зазначений договір вчинений за письмовою згодою дружини покупця ( ОСОБА_8 ), викладеною окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. (т. 1 а.с.22).

Згідно заяви від 17 червня 2014 року посвідченої приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. за реєстровим №3189, ОСОБА_8 надала згоду ОСОБА_9 на передачу у власність ОСОБА_11 машиномісця №9м, придбаного ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі та на набуття у власність ОСОБА_9 машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.185).

Згідно посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 , ОСОБА_8 з 23 квітня 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8-9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.47).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1. Право власності на 1/1 частину машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.47).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право власності на 1/1 частину машиномісця №9/1м за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.46).

Нерухоме майно щодо якого між сторонами виник спір зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 у період шлюбу з Двір Далі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачкою матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладені відповідачем заперечення щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач, наполягаючи на тому, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, у тому числі, що отримані за договором позики, укладеним не в інтересах сім`ї, повинен був довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, зокрема, факт отримання відповідних грошових коштів за договором позики, їх використання для придбання спірного нерухомого майна, як і факт того, що відповідні правочини були вчинені не в інтересах сім`ї.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин на які посилається відповідач заперечуючи проти позову.

Так, колегія суддів вважає слушними зауваження суду першої інстанції про те, що Договір купівлі продажу та міни спірного майна були укладені за участю ОСОБА_8 , а саме за її письмовою згодою, яка була посвідчена нотаріально, при цьому ОСОБА_9 не вносив будь-яких заперечень, щодо участі дружини при укладені зазначених договорів. Також, протягом усього строку перебування у шлюбі по день подання позову ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не звертався до суду про визнання спірного майна особистою приватною власністю.

Щодо долучених до апеляційної скарги доказів, колегія суддів, відмовляючи у їх залученні, зауважує, що відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак таких доказів апеляційному суду не надано.

Колегія суддів також погоджується із не прийняттям судом першої інстанції наданого відповідачем договору позики, виходячи з такого.

Так, згідно ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, яка згідно ст. 1 ЗУ "Про забезпечення функціонування української мови як державної" є єдиною державною (офіційною) мовою в Україні.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Частина 3 ст. 14 даного Закону зауважує, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою

Згідно ст. 12 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (ч. 5 ст. 10 Конституції України).

Абзацом четвертим пункту 8 Розділу І Інструкції з діловодства в місцевих та адміністративних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20 серпня 2019 №814, передбачено, що у діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені офіційним перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно ч.ч. 3-5, 8 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, зважаючи на подання відповідачем копії договору позики після закриття підготовчого провадження з пропущенням строку, і відсутності клопотання про його поновлення та перекладу на українську мову, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо не прийняття зазначеного вище договору, як доказу.

З огляду на викладене вище колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на допущення судом першої інстанції намірного формалізму, а також зауважує про таке.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.5 ч.3 ст 2 ЦПК України одним з основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст 43, 49 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Отже, тривала процесуальна бездіяльність відповідача у суді першої щодо надання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, враховуючи його обізнаність про розгляд судом цієї справи та ознайомлення з позовом, не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дії суду, як особливого суб`єкта владних повноважень, регламентовані процесуальним кодексом, дискреція на обрання варіантів дій судом має бути прямо передбачена в процесуальному законі.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Тож, за змістом зазначених вище норм несвоєчасне надання відповідачем доказів, у відсутності обґрунтувань неможливості їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього має наслідком безальтернативне не прийняття таких судом.

Аналізуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками про відсутність правових підстав, для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, а отже і відхиляє протилежні доводи апеляційної скарги.

Щодо зауважень скаржника про безпідставність порядку поділу паркомісць, колегія суддів заважує, що відповідач у відзиві на позов повністю заперечував щодо задоволення позову та не вносив пропозицій щодо його поділу іншим шляхом.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про задоволення позовних вимог Двір Далі з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова