КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/21038/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7571/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів -Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатолівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Орлова Ольга Анатолїївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив витребувати з незаконного володіння на свою користь від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 3-4).

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі, належним чином зареєстрованого договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 16.04.2010 року, № 1350, 1351 (реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 , видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності право власності на об`єкти нерухомого майна). Даний факт підтверджено довідкою Київського міського БТІ вих. №КВ-2016 №46961 від 21.11.2016, в якій зазначено, що квартира зареєстрована за ОСОБА_1 , технічний паспорт на квартиру знаходиться у нього.

18 листопада 2016 року, з моменту звернення уповноваженої особи власника за квитанціями про сплату чергових комунальних платежів по квартирі, стало відомо, що квартира без відома та поза волею власника злочинним способом була переоформлена на іншу особу.

Позивач зазначав, що звернувшись до нотаріуса та отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74029970 від 25.11.2016, було з`ясовано, що 19.02.2016 (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на вищевказану квартиру було протиправно зареєстровано на ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності вказано ухвалу Ленінського районного суду м. Луганська, видану 27.10.2008. При цьому, документом, що збережений в системі як підстава вчинення нотаріальної дії, є ухвала Ленінського районного суду м. Луганська, датована 13.10.2007 (із зазначенням про набрання ухвалою законної сили 27.10.2008) про закриття провадження у справі у зв`язку з прийняттям мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Номер справи визначений «201/2008/ц». За змістом вказаної ухвали, ОСОБА_6 начебто визнав суму заборгованості за договором займу та передав в рахунок погашення такої заборгованості у власність ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.

Позивач стверджував, що вказана ухвала суду підроблена, в Ленінському районному суді м. Луганська були відсутні справи за участю ОСОБА_1 , зазначена ухвала Ленінського районного суду м. Луганська підписана суддею Тарановою О.П., не внесена у Єдиний державний реєстр судових рішень, при цьому, у реєстрі судових рішень є ухвали, винесені ОСОБА_7 13.10.2008, проте вони не стосуються позивача та містять зовсім іншу нумерацію. Також зазначав, що квартири за вказаною адресою на момент прийняття вказаної ухвали не існувало взагалі, оскільки, будинок по АДРЕСА_3 був введений в експлуатацію лише в травні 2009 року, а позивач набув право власності на неї лише у квітні 2010 року на підставі договору купівлі-продажу, тому позивач не міг передавати іншій особі майно, якого у нього на момент передачі не існувало.

Крім того, позивач вказував, що він ніколи не знав ОСОБА_3 , не спілкувався та жодних договорів із нею не укладав, а перереєстрація права власності на квартиру на мешканку Луганської обл. відбулось більш ніж через 7 років з дня винесення ухвали у м. Києві всупереч ряду норм чинного законодавства України.

Зазначав, що 19.02.2016 року через 2 години (о 18:43:41) після первісної перереєстрації права власності на квартиру, цим же нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було здійснено реєстрацію права власності на оспорювану квартиру за іншою фізичною особою - ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28349669 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_4 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер: 144, виданий 19.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А.

29.02.2016 року о 13:13:49 мала місце третя перереєстрація права власності на квартиру вже приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. за фізичною особою ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28503287 від 29.02.2016). Підставою виникнення права власності на спірну квартиру в ОСОБА_5 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 393, виданий 29.02.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

Позивач вказав, що 27.10.2016 (о 16:12:50) приватним нотаріусом КМНО Орловою О.А. зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32142889 від 01.11.2016) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 274, виданий 27.10.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

На переконання позивача, спірна квартира незаконно, без відповідної правової підстави вибула з володіння власника - позивача ОСОБА_1 не з його волі та була кілька разів перепродана.

Посилаючись на норми ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, позивач вважав, що має право витребувати із незаконного володіння відповідача квартиру, оскільки, відсутня умова про те, що він втратив володіння спірною квартирою із власної волі, тобто, спірна квартира не була передана власником за жодним правочином особі, яка б продала її добросовісному набувачеві(т. 1 а.с. 3-4).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про збільшення предмету позову (т. 2 а.с. 94).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Орлова О.А., про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено (т. 2 а.с. 173-184).

Не погоджуючись із рішенням районного суду, 29 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сторожук С.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 3а.с. 1-16).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим всупереч вимогам діючого законодавства, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також неправильному та неповному дослідженні доказів та доводів, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Судом першої інстанції з порушенням розумних строків розгляду справи, всупереч ст. 210 ЦПК України прийнято рішення 13.11.2023 року, при цьому, судом ухвалою від 26.11.2021 року було необґрунтовано поновлено представнику відповідача пропуск звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення та судом було протиправно скасовано заочне рішення від 30.05.2018 року, що на той час набрало законної сили у цій справі, та яке є протилежним до оскаржуваного рішення, хоча винесено на основі одних і тих же доводів та доказів, що містяться в матеріалах справи.

Судом також допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права в тому числі щодо вирішення питання про зміну предмету позову. Суд в судовому засіданні 02.11.2022 року розглянувши заявлене клопотання оголосив перерву для вирішення питання про зміну предметі позову. З невідомих для сторін причин, суд не вирішивши це питання, в судовому засіданні 15.06.2023 року знову ставить на обговорення те ж саме раніше пред`явлене по суті розглянуте клопотання про зміну предмету позову. І при цьому, суд ухвалив відмовити у збільшенні предмету позову. Це рішення прийнято з порушенням порядку розгляду, протокольне та не обґрунтоване. Пред`явлена була саме заява про зміну предмету позову, при цьому, з посиланням на постанову Верховного Суду від 22.07.2021 року у справі № 910/18320, згідно висновків якої заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема, у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Звертала увагу, що станом на 2008 рік спірна квартира ще не перебувала у власності позивача, більше того, ця квартира не перебувала у власності особи, у якої позивач її купляв, та й сам будинок, у якому знаходиться квартира не було введено в експлуатацію.

Вказувала, що позивач ставить під сумнів наявність ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13.10.2008 року, на підставі якої приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , та впевнений, що це підроблений документ. Жоден суд не міг та не може правомірно, законно винести таке рішення та затвердити таку мирову угоду та і взагалі встановити ці обставини, по-перше, без волевиявлення власника майна, по-друге, оскільки спірна квартира не була у власності позивача, щоб він міг нею розпоряджатись, більше того, ще не було будинку, у якому знаходиться така квартира, так як він ще не був введений в експлуатацію.

Єдине з чим погоджується апелянт, що вказана квартира вибула з власності позивача ОСОБА_1 поза його волею.

Зазначала, що кожна з перереєстрацій спірної квартири, з урахуванням сумнівності дій учасників правовідносин та приватних нотаріусів, викликає безліч приводів вважати, що ці перепродажі, як і первинна перереєстрація права власності з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 - протиправні, про що було наголошено представником позивача та свідчить про вибуття квартири з власності позивача поза його волею. Ці доводи додатково свідчать про те, що відповідач не є добросовісним набувачем, як він про це наголошує та на що вказує суд першої інстанції в оскаржувану рішенні, так як він знав і міг знати про порушення порядку реалізації цієї квартири, знав в міг знати про набуття ним майна у власність всупереч закону, тому він не може вважатись добросовісною особою.

Вважала, що інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 71161815 від 24.10.2016 року та доводи про звернення відповідача до адвоката, який дійшов висновку про відсутність ризиків для придбання квартири є необґрунтованими, недостатніми та не беззаперечними доказами того, що відповідач є добросовісним набувачем. Відповідачем було отримано не повні відомості, оскільки за параметрами запиту адвокатом, до якого начебто звертався відповідач, було запитано лише пошук за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00, з огляду на що і відображені в цій інформаційній довідці відомості лише щодо останнього права власності, а саме за ОСОБА_5 . Позивач вважає, що відповідач таким чином створює видимість добросовісного набуття права власності(т. 3 а.с. 1-16).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 січня 2024 року дану справу було призначено головуючому судді Верланов С.М., судді, які входять до складу колегії: Невідома Т.О., ОСОБА_8 (т. 3 а.с. 39).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Сторожук С.С. строк на апеляційне оскарження рішення районного суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року (т. 3 а.с. 42-43).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 44-45).

28 червня 2024 року до апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Паламарчук М.А. в якому посилався на те, що є добросовісним набувачем, зробив у квартирі ремонт та проживає в ній і лише в червні 2021 року дізнався про витребування від нього квартири, а позивач не заявив з 2016 року про свої права на квартиру. Посилався на правові висновки Верховного Суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 3 а.с. 59-65).

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду № 515/06.1-01/24 від 03 липня 2024 року у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді-доповідача Верланова С.М. у розгляді судової справи призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи (т. 3 а.с. 66).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2024 року дану справу було призначено: головуючий суддя - Левенець Б.Б., судді, входять до складу колегії: Борисова О.В., Ратнікова В.М. (т. 3 а.с. 67).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2024року прийнято до свого провадження вказану справу, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні Київського апеляційного суду (т. 3 а.с. 68).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сторожук С.С. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Паламарчук М.А. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_2 , третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського МНО Незнайко Є.В., повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Паламарчук М.А., що представник підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Сторожук С.С., цих обставин представник не заперечувала. Третя особа ОСОБА_3 була сповіщена повідомленням на офіційному веб-сайті Судової влади України, оскільки зазначена нею адреса перебуває на не підконтрольній території України. Від приватного нотаріуса Київського МНО Орлової О.А. надійшла письмова заява з проханням скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, розглянути справу за її відсутності (т. 3 а.с. 69-86, 99-113, 127).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

При цьому, суд апеляційної інстанції оголосив перерву у розгляді справи призначеної на 26 вересня 2024 року, повторно сповістивши учасників справи та забезпечивши реалізацію процесуальних прав сторін по справі висловити доводи і заперечення з приводу суті спору між сторонами (т. 3 а.с. 98).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., за реєстровим №1350, 1351, набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 5-6).

Набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру підтверджується також реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №023834 від 21.04.2010, інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації №46961 від 21.11.2016 (т. 1 а.с. 7, 10).

19 лютого 2016 року (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_3 вказано «ухвала суду, серія та номер: б/н, виданий 27.10.2008, видавник: Ленінський районний суд м. Луганська» (т. 1 а.с. 14).

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13.10.2008 року у справі №201/2008/ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором найму, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за умовами якої:

- ОСОБА_1 визнає суму заборгованості за договором займу в розмірі 120 000,00 дол. США, що становить 606 000,00 грн., але внаслідок того, що через наслідки фінансово-економічної кризи не має можливості задовольнити всі вимоги позивача у найкоротші строки в рахунок погашення заборгованості передає, а ОСОБА_3 приймає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.;

- ОСОБА_3 у свою чергу зобов`язується прийняти всі необхідні міри прийняття зазначеного нерухомого майна у відповідача в рахунок погашення заборгованості за договором займу;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 гарантують, що після підписання цієї мирової угоди вони у межах прав, наданих їм як учасникам судового процесу, вживати заходів, спрямованих на закінчення судового розгляду справи ;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заявляють, що ця мирова угода складена при повному розумінні ними її умов та термінології українською мовою та за умови дотримання всіх умов цієї мирової угоди;

- ухвала суду про затвердження цієї мирової угоди є підставою для реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.(т. 1 а.с. 11).

19 лютого 2016 року (о 18:43:41) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28349669 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_4 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер: 144, виданий 19.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. (т. 1 а.с. 13, зворот).

29 лютого 2016 року (о 13:13:49) приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. зареєстровано право власності на спірну квартиру за фізичною особою ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28503287 від 29.02.2016). Підставою виникнення права власності на спірну квартиру в ОСОБА_5 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 393, виданий 29.02.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом (т. 1 а.с. 13, зворот).

27 жовтня 2016 року (о 16:12:50) приватним нотаріусом КМНО Орловою О.А. зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32142889 від 01.11.2016) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 274, виданий 27.10.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом (т. 1 а.с. 13).

23 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 звернулась до Національної поліції Солом`янського УП ГУНП в м. Києві із заявою про злочин з приводу незаконної перереєстрації прав власності на спірну квартиру (т. 1 а.с. 17).

29 листопада 2016 року слідчим відділом Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014241 за фактом незаконної перереєстрації квартири АДРЕСА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 3 а.с. 91).

За загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, за унікальним номером справи «№ 201/2008/» рахуються кримінальні, цивільні та адміністративні справи, які перебували (перебувають) у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року, а 19 лютого 2016 року (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016) на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13.10.2008 року у справі №201/2008/ц, тобто за два роки до набуття права власності ОСОБА_11 на спірну квартиру, і такий номер проте іншої справи перебували в провадженні іншого суду (Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська), колегія суддів дійшла висновку, що спірна квартира вибула з власності позивача ОСОБА_1 поза його волею, погодившись з такими висновками районного суду, зазначеними в оскаржуваному рішенні.

Поряд з цим, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог про витребування вказаної квартири від останнього набувача - відповідача ОСОБА_2 , зазначивши, що набуття спірного майна останнім набувачем квартири є добросовісним, набутим за оплатним договором, при укладенні якого користувався визнаними державою у встановленому порядку відомостями щодо належності майна особі, у якої майно придбане, а договір нотаріально посвідчений.

Колегія суддів не погодиласьз такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Предметом позову у цій справі є витребування спірної квартири від ОСОБА_2 як останнього власника на підставі частини третьої статті 388 ЦК України, як такої, що вибула з володіння поза волею власника.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року, а 19 лютого 2016 року (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016) на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13.10.2008 року у справі №201/2008/ц, яка датована за два роки до набуття права власності ОСОБА_11 на спірну квартиру, і такий номер, проте іншої справи, перебували в провадженні іншого суду (Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська).

Відповідно до інформації наданої головою Сватівського районного суду Луганської області, Сватівський районний суд Луганської обл., не має можливості надати інформацію про справі №201/2008/ц, оскільки документи та справи Ленінського районного суду м. Луганська до Сватівського районного суду Луганської обл. не надходили (т.1 а.с.41).

При реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , нотаріусом, на запит №26/01-16 від 17.02.2016 року, було отримано інформаційну довідку КМБТІ КМДА КВ-2016 №1403 від 18.02.2016 року, якою повідомлено, що кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22.02.2008 року, розпорядження №520 від 19.02.2008 року. Дана інформаційна довідка міститься в матеріалах реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна № 00. (т.1 а.с.64).

Поряд з цим, за повідомленням заступника директора Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 25 листопада 2016 року № 10126-22/2511/10, «Будівництво житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_4 (І черга, будинок АДРЕСА_5 , секції 1, 2 - вбудовані приміщення офіси), (ІІ черга, будинок АДРЕСА_5 , секції 3, 4, АДРЕСА_6 був введений в експлуатацію 27 травня 2009 року та видані свідоцтва № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 15)

Крім того, згідно наданої до районного суду відповіді начальника КП КМР «КМБТІ» №062/14-9199 (И-2017) від 01.08.2017 року, за даними Бюро, запит №26/01-16 від 17.02.2016 року від приватного нотаріуса КМНО Аніскової Н.А. до Бюро не надходив, а Інформаційну довідку КВ-2016 №1403 на об`єкт нерухомого майна Бюро не виготовляло.

Встановивши, що Свідоцтва про право власності на житло від 22.02.2008 року, розпорядження №520 від 19.02.2008 року на спірну квартиру не видавалось, будинок АДРЕСА_3 був введений в експлуатацію лише з 27 травня 2009 року, а позивач набув право власності на спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року, тобто право власності у ОСОБА_3 на спірну квартиру у встановленому законом порядку не виникло, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що реєстрація за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру на підставі документів, які не видавались (є підробленими) та договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 19 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спрямовані на незаконне заволодіння нерухомим майном гр. ОСОБА_1 , отже, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемними.

При цьому, колегія суддів зауважила, що нікчемний договір не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю, зокрема й укладення на його підставі наступних договорів купівлі-продажу від 29 лютого 2016 року та від 27 жовтня 2016 року щодо відчуження вказаної квартири за вищевказаним ланцюгом правочинів не створює інших правових наслідків.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, низки договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34).

У пункті 49 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Надалі Велика Палата Верховного Суду поширила цей підхід та вказала, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту в тому випадку, коли особа відступила право вимоги, яке їй не належить (у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт), а також коли відбулось відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору у будь-якого суб`єкта), що не створює жодних правових наслідків для особи - власника майна, яке було обтяжено іпотекою (пункти 139-141 постанови від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Суд апеляційної інстанції вважає такий підхід застосовним і до спірних правовідносин, які виникли у цій справі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

На час розгляду справи судом відповідач ОСОБА_2 не є зареєстрованим (титульним) власником спірної квартири у зв`язку із скасуванням такої реєстрації, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та представниками сторін по справі не заперечувалось про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 118-120, 125-127).

Встановивши, що кв. АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_1 на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13 жовтня 2008 року, яка датована датою за сім місяців до здачі будинку в експлуатацію та за майже два роки до набуття права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру, а при державній реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 зазначено посилання на Свідоцтво про право власності на житло від 22.02.2008 року, розпорядження №520 від 19.02.2008 року, яке ОСОБА_1 не видавалось, тадовідку КВ-2016 №1403 на об`єкт нерухомого майна, яка за повідомленням КП КМР «КМБТІ» ним не виготовлялась, відповідно, договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19 лютого 2016 року є нікчемним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а також про витребування цієї спірної квартири від добросовісного набувача.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року у справі № 756/5565/21 (провадження № 61-2923св22).

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Як на підставу добросовісного набувача спірного майна (квартири) представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Паламарчук М.А. посилався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц щодо застосування принципу змагальності та покладення тягаря доказування на сторони, постанови Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 752/8393/17

Наведені постанови суду касаційної інстанції об`єднує загальний висновок, застосовний до цієї справи, про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Поряд з цим, не відповідатиме загальним інтересам суспільства судовий захист права конкретної особи на нерухоме майно, набутого на підставі ланцюгу правочинів, перший з яких був вчинений, спираючись на державну реєстрацію права власності на підставі документів, які насправді не видавались (є підробленими).

З огляду на баланс між вимогами про захист права первісного набувача і власника ОСОБА_1 та вимогами захисту прав останнього набувача майна - ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає таке.

У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_2 набув право на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2016 року, на підставі ланцюгу правочинів, перший правочин з яких був вчинений, спираючись на державну реєстрацію права власності на підставі підроблених документів (які насправді не видавались), проте вже 23 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 звернулась до Національної поліції Солом`янського УП ГУНП в м. Києві із заявою про злочин з приводу незаконної перереєстрації прав власності на спірну квартиру (т. 1 а.с. 17).

З 29 листопада 2016 року слідчим відділом Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014241 за фактом незаконної перереєстрації квартири АДРЕСА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 3 а.с. 91).

З зазначеним позовом до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 звернувся 05 грудня 2016 року про що свідчить штемпель канцелярії районного суду про прийняття вказаної позовної заяви (т. 1 а.с. 3-4).

Вказане свідчить про відсутність підстав для висновку про зволікання реагування, як уповноваженого органу слідства на виявлені обставини протиправних дій щодо незаконного заволодіння майном позивача ОСОБА_1 , так і самого позивача щодо захисту права, яке позивач вважав порушеним.

У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірної квартири з власності позивача ОСОБА_1 та набуття відповідачем права власності на неї в контексті його добросовісності, суд апеляційної інстанції встановив, що спірна квартира вибула на підставі підроблених документів, тобто воля власника ОСОБА_1 на відчуження квартири була відсутня.

Відповідач, проявивши розумну обачність, мав можливість звернути увагу, що спірна квартира 19 лютого 2016 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 13 жовтня 2008 року, і така справа в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня, а за відповідним унікальним номером справи, яка зазначена у вищевказаній ухвалі, перебували інші провадження в іншому суді (Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська), будинок в якому розташована спірна квартира частково зданий в експлуатацію лише в травні 2009 року, а після вищевказаної державної реєстрації, спірна квартира двічі відчужувалась протягом 10 календарних днів - 19 лютого 2016 року від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і 29 лютого 2016 року від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 . При цьому ОСОБА_5 через вісім місяців здійснив відчуження квартири ОСОБА_2 .

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_2 набув квартиру за договором від 27 жовтня 2016 року, 23 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення щодо незаконного заволодіння вказаною квартирою, а вже 05 грудня 2016 року із зазначеною позовною заявою до суду про витребування від ОСОБА_2 спірної квартири.

Відповідачем до суду не надано об`єктивних доказів відсутності у відповідача ОСОБА_2 у власності (користуванні) іншої нерухомого майна (житла).

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на останнього набувача квартири ОСОБА_2 не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на набуття ним права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності титульного власника - позивача ОСОБА_1 у незаконний спосіб.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації та не має законних прав перебування на території України не є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про захист права власності. При цьому, колегія суддів зауважує, що набувши квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року та зареєструвавши право власності встановленим порядком, ОСОБА_1 , зазначив свій РНОКПП України - НОМЕР_4 , а відтак відхилила відповідні доводи відповідача (т. 1 а.с. 5-6)

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що він витратив грошові кошти та власні зусилля на проведення ремонту у квартирі, не становлять підставу відмови в позові, з огляду на таке.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У пункті 92 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18), Велика Палата Верховного Суду (у подібних правовідносинах) дійшла висновку, що з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, позивач не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Таких вимог у цьому провадженні відповідач ОСОБА_2 не заявляв, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу зазначав, що квартира отримана ним в стані «без ремонту після будівельників», зробив у квартирі ремонт та почав проживати лише у червні 2021 року (т. 3 а.с. 65).

При цьому, з огляду на те, що від набуття ОСОБА_2 прав на квартиру за договором від 27 жовтня 2016 року до подання позову до ОСОБА_2 у цій справі 05 грудня 2016 року пройшов один місяць і вісім днів, суд апеляційної інстанції критично оцінює відповідні доводи відповідача. Крім того, ОСОБА_2 дізнавшись про подання до нього позову ОСОБА_1 05 грудня 2021 року мав об`єктивні підстави і можливість визначитись на власний розсуд щодо необхідності проведення ремонту у квартирі, яка є предметом судового розгляду та спору між сторонами в суді.

Отже, апеляційний суд вважає, що витребування квартири в ОСОБА_2 не порушує принцип пропорційності втручання у його право власності.

Інші доводи заперечень на апеляційну скаргу не стосуються предмета доказування у справі.

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до платіжного доручення апелянтом сплачено 6 890 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 10 335 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (т. 1 а.с. 1-2, т. 3 а.с. 17).

Відтак, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та розміру задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 6 890 грн. судового збору за розгляд справи районним судом (т. 1 а.с. 1-2) та 10 335 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом (т. 3 а.с. 17).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Витребувати на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_4 ) із незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60.2 кв.м., житловою площею 25.40 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_4 ) з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) - 6 890 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 10 335 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом;

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 листопада 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова