ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/717/24 Справа № 225/1166/23 Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 225/1166/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєлікова Наталія Анатоліївна,

на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року,

встановив:

У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (далі по тексту ТОВ «ФК «Прайм Альянс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем кредитних зобов`язань утворилась заборгованість в сумі 62 954,52 гривень, право вимоги на яку перейшло до позивача за договором факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року, укладеного ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс», відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло право нового кредитора до відповідача за вищезазначеним кредитним договором № R4В від 15 квітня 2013 року.

У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № R4В від 15 квітня 2013 року в розмірі 82 904,04 гривень, яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту 55 785,24 гривень, відсотки за користування кредиту 7 169,28 гривень, а також інфляційні витрати 14 149,52 гривень, суми 3% річних від суми простроченого кредиту 5 800 гривень, які обраховані у відповідності до ст. 625 ЦК України станом на 23 лютого 2022 року, та судові витрати.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Прайм Альянс» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» заборгованість за кредитним договором №R4В від 15 квітня 2013 року в розмірі 82 904,04 гривень, яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 55 785,24 гривень, відсотки за користування кредитом 7 169,28 гривень, інфляційні витрати 14 149,52 гривень, суми 3% річних від суми простроченого кредиту 5 800 гривень, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєлікова Н.А., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Прайм Альянс» залишити без задоволення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 посилається, що невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності , перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Оскільки строк дії договору закінчився 15 квітня 2018 року, позивач мав би право на стягнення заборгованості тільки в межах 3-річного строку до моменту звернення до суду.

Зазначає, що позивач звернувся до суду 07 червня 2023 року. Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України х метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин, термін якого неодноразово продовжувався. Посилається, що, з урахуванням зазначених норм права, всі строки позовної давності, які не спливли станом на 12 березня 2020 року продовжилися на період дії карантину. Тому позивач має право на стягнення заборгованості за кредитом в межах строку позовної давності, починаючи з 12 березня 2017 року. Посилається, що в оскаржуваному рішенні суд залишив вищезазначене без уваги та надав оцінку тільки тому, що строк позовної давності ще не сплив, оскільки був продовжений на строк дії карантину.

Вважає, що введення карантину на території України не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду з позовом, оскільки карантинні заходи не були перешкодою для вчинення таких дій.

Також посилається, що відповідач ніяких вимог від позивача про необхідність погасити заборгованість не отримував. Тому вважає, що відсутність доказів саме одержання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, як того вимагає ч. 1 ст. 1082 ЦК України, не створює обов`язок боржника здійснювати платежі позивачу.

Зазначає, що позивачем не надано первинних документів, за якими обліковується заборгованість за кредитом. Сума боргу визначена позивачем в односторонньому порядку, тому, на думку заявника, не є належним і допустимим доказом існуючої у відповідача заборгованості. У відповідача не збереглися документи на підтвердження виплат, оскільки загубилися при евакуації з м. Донецьк. Посилання позивача, що всі первинні документи бухгалтерського обліку збереглися у первісного кредитора, не звільняє його від доказування наявності часткової оплати відповідачем боргу за договором.

Зазначає, що у наданому до позову розрахунку не конкретизовано розмір основного боргу (тіла кредиту) та відсотків за користування кредиту. При цьому судом не враховано, що в той період діяв мораторій на нарахування пені та штрафів за невиконання зобов`язання перед установою,а також відсотків за користування кредитом громадянам, які постійно проживають або переселилися з зони ООС.

Щодо вимог про стягнення відповідно ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 5 800 гривень та інфляційних нарахувань у розмірі 14 149,52 гривень позов не визнається у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєлікова Н.А., підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2, 5 ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що 15 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R4В, відповідно умов якого, останній отримав кредитні кошти у розмірі 71 900 гривень із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16,49% річних, зі строком повернення кредитних коштів до 15 квітня 2018 року.

Сторони погодили, що сума отриманого кредиту погашається щомісячно відповідно до Графіка повернення кредиту і процентів та розрахунку вартості супутних послуг (ануїтетні платежі).

Відповідно пункту 4.1 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному у п. 3.3 Договору або у розмірі, який змінений відповідно до п. 3.3 та п. 5.2 цього Договору.

Графік платежів, що містить підпис позичальника, є невід`ємною частиною Кредитного договору та розраховується з урахуванням щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки розміру та строку кредиту, процентної ставки (п. 3.12 Кредитного договору).

ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в сумі 71 900 гривень, що підтверджується меморіальним ордером № 28996 від 15 квітня 2013 року.

Відповідно п. 3.2 Кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі 15 квітня 2018 року або достроково у випадках, передбачених Договором.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право нового кредитора до відповідача за Кредитним договором № R4В.

29 січня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» укладено Договір факторингу № 29/01/19-1 від 29.01.2019 року, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло право нового кредитора до відповідача Кредитним договором № №R4В.

Згідно наданих позивачем розрахунків сума боргу за кредитним договором становить 62954,52 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 55 785,24 гривень; заборгованості за відсотками 7 169,28 гривень. Крім цього, нарахована заборгованість з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми (заборгованість по кредиту 62954,52 грн.): 3% річних - 5800 гривень, інфляційні витрати 14 149,62 гривень за період з 29 січня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, встановивши , що за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» у ОСОБА_1 утворилась заборгованість внаслідок невиконання останнім його умов, а докази про те, що відповідачем погашалась заборгованість первісному кредитору до укладення договорів купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором відсутні, а також що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, дійшов висновку про задоволення позову в цій частині. При цьому судом зазначено, що саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягнення заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Розмір невиконаного зобов`язання відповідачем не спростовано. Поданий позивачем детальний розрахунок суд визнав належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості позичальника перед банком в частині залишку боргу за тілом кредиту та нарахованих відсотків. Дослідивши наявні у справі докази прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про наявність у позивача відповідно до ст.. 625 ЦК України права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності не сплив, а був продовжений на строк дій карантину відповідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки суду колегія суддів апеляційного суду вважає вірними, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно ч. 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частинами 1,2 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань по поверненню кредитних коштів за кредитним договором № R4В від 15 квітня 2013 року, заборгованість становить 62 954,52 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 55 785,24 гривень; заборгованості за відсотками 7 169,28 гривень. (а.с. 13)

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього, в силу закону, виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Отже у кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за кредитним договором, у відповідності до ст. 625 ЦК України, за період з 29 січня 2029 року по 23 лютого 2022 року з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми (заборгованість по кредиту 62954,52 грн.) становить: 3% річних - 5800 гривень, інфляційні витрати 14 149,62 гривень. (а.с. 25-26)

Враховуючи вищевказане, стягнення інфляційних втрат та 3% річних є додатковою вимогою від укладеного між сторонами основного зобов`язання, тому суд погоджується з розрахунком інфляційних втрат і 3% річних.

Щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч. ч.3, 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості відповідно до графіку, що є додатком до Договору.

Поряд з установленням строку дії Договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі Договору.

Таким чином, умови, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами і передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення в договорі терміну кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. В такому випадку, термін позовної давності по кожному щомісячному платежу в межах строку кредитування відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання або неналежного виконання позичальником чергового платежу і обчислюється окремо по кожному простроченого платежу. В такому випадку, позовна давність у три роки встановлюється окремо до кожного невиконання щомісячного платежу. Тому, в разі порушення позичальником зобов`язань за кредитом в межах строку кредитування, позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Виходячи з викладеного, якщо позичальник впродовж трьох років хоч і не здійснює платежі по кредитному договору (але до закінчення строку кредитного договору), це не дає можливості застосувати судом за його заявою позовну давність. Такі строки можуть застосовуватися щодо кожного окремого платежу, який позичальник не здійснив.

Згідно постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 за умовами кредитного договору позичальник мав повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у межах визначеного сторонами строку кредитування. Тому після закінчення строку кредитування позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитором повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

За умовами Договору строк кредитування закінчився 15 квітня 2018 року, ця дата співпадає з датою останнього платежу відповідно до графіку. Тому саме до цієї дати відповідач повинен був повернути всю заборгованість за кредитним договором, а у позивача після цієї дати, тобто з 15 квітня 2018 року виникло б право для звернення до суду з позовом про стягнення загальної заборгованості за кредитним договором, оскільки саме на цей час позивачу було відомо, що кредитні кошти не повернуті та існує заборгованість.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що звертаючись 07 червня 2023 року до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не допущено порушення загального строку позовної давності, що застосовується до даних правовідносин.

При цьому апеляційний суд зауважує, що, як зазначено вище, 15 квітня 2018 року у позивача виникло право для звернення до суду з позовом про стягнення загальної заборгованості за кредитним договором. Отже, загальний строк позовної давності у три роки мав би спливти 15 квітня 2021 року.

До суду з позовом у даній справі позивач звернувся 07 червня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Станом на 07 червня 2023 року (звернення до суду з позовом у даній справі) карантин на території України діяв.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що, звернувшись в червні 2023 року, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» не пропустило позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України.

Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 15 квітня 2021 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, позовні вимоги ТОВ «ФК «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність повідомлення відповідача про відступлення права вимоги не впливають на правильність висновків суду, оскільки неповідомлення відповідача про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягнення заборгованості на користь кредитора. При цьому відповідачем не надано відповідних доказів щодо належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором первісному кредитору.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на безпідставне нарахування банком штрафних санкцій в період дії мораторію на нарахування пені та штрафів за невиконання зобов`язань перед установою громадянам, які постійно проживають або переселилися із зони ООС безпідставне, оскільки матеріалами справи не підтверджено і відповідачем не доведено нарахування позивачем пені та штрафів за невиконання відповідачем грошових зобов`язань як особі, яка постійно проживає або переселилася із зони ООС.

Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем, відповідач не надав власного розрахунку, в матеріалах справи відсутні докази на спростування розрахунку заборгованості, наведеному позивачем та вимог, які були пред`явлені до відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Прайм Альянс» є правильними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року немає.

Відповідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєлікова Наталія Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста