ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 754/622/21

провадження № 61-15620св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ангеловська Ольга Сергіївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року в складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивований тим, що 03 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0 відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 167 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року та зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором, відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 03 квітня 2008 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 уклали договір поруки.

Відповідно до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договру про відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, зареєстрованого за номером 5057-5058 право вимоги за кредитним договором № 0 від 03 квітня 2008 року та всіма забезпечувальними зобов`язаннями відступлено на користь ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ Кей-Колект» звернулось до Подільського районного суду із позовом про стягнення заборгованості. 09 лютого 2015 року із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 953,77 дол. США за тілом кредиту та 95 016,95 дол. США за відсотками, що на момент ухвалення рішення становило 2 491 088,91 грн та 1 498 512,32 грн відповідно.

На виконання рішення суду видано виконавчі листи. 03 лютого 2020 року ТОВ «Кей-Колект» встановлено факт відсутності оригіналів виконавчих листів № 758/14794/14-ц, у зв`язку з чим ТОВ «Кей-Колект» звернувся із заявою про видачу дублікатів та поновлення строку пред`явлення їх до виконання. Оригінал виконавчого листа був втрачений Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, у зв`язку із чим 18 серпня 2020 року Подільським районним судом м. Києва поновлено строки на пред`явлення виконавчого листа та видано дублікати.

Натомість, на момент пред`явлення виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку ПАТ «Укрсиббанк», відчужена ОСОБА_1 на користь свого сина ОСОБА_2 за договором дарування від 04 вересня 2020 року № 1446 посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О. С. З огляду на те, що за договором дарування від 04 вересня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з власності боржника вибуло майно, на яке може бути звернуто стягнення, позивач вважав, що такий договір спрямований на ухилення від виконання зобов`язання і таким договором порушується майнові права кредитора на задоволення вимог.

Позивач просив:

визнати договір дарування від 04 вересня 2020 року № 1446, укладений ОСОБА_1 на користь свого сина ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О. С., недійсним;

застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 38468348 та внести запис про право власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року залучено до участі у справі як третю особу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ангеловську О. С.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року у справі № 754/15039/16-ц відновлено право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру (скасоване рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності за ТОВ «Кей-Колект»), позивач вказане рішення не оскаржував. В 2020 році рішенням Деснянського районного суду м. Києві задоволено заяву ОСОБА_1 про скасування заборони на відчуження спірного нерухомого майна (справа № 754/659/20), яке ТОВ «Кей-Колект» також не оскаржувало. Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року ухвалу від 18 серпня 2020 року Подільського районного суду м. Києва, якою поновлено строки на пред`явлення виконавчого листа та видано дублікати скасовано та постановлено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку пред`явлення їх до виконання. Отже, ОСОБА_1 відновив справедливо своє право власності на квартиру та мав повне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до статті 41 Конституції України. Спірна квартира на момент здійснення правочину дарування належала ОСОБА_1 , спірний договір оформлено належним чином, що відповідає вимогам чинного законодавства, а саме обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Позивач не довів, що спірним правочином порушуються його права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Кей-Колект» Вишневської О. І. на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року скасовано, задоволено позовні вимоги частково.

Визнано недійсним договір дарування від 04 вересня 2020 року № 1446, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О. С.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 38468348.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілено наступним чином:

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах на корить ТОВ «Кей-Колект» по 284 грн з кожного.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілено наступним чином:

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах на корить ТОВ «Кей-Колект» по 426 грн з кожного.

Постанова суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції, встановивши що судовими рішенням скасовано реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Кей-Колект», а також обтяження спірної квартири у вигляді заборони на неї, накладене на підставі договору іпотеки, зробив помилковий висновок, що ОСОБА_1 мав повне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, що жодним чином не порушує права позивача;

апеляційний суд вказав, що рішенням суду від 09 лютого 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 953,77 дол. США за тілом кредиту та 95 016,95 дол. США за відсотками, що на момент ухвалення рішення становило 2 491 088,91 грн та 1 498 512,32 грн відповідно. Судовим рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03 квітня 2008 року у зв`язку з його виконанням було відмовлено. Запис про припинення іпотеки спірного майна внесено до реєстру прав в зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № 81788 від 03 квітня 2008 року. Однак, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року у справі №754/15039/16-ц реєстрацію право власності на спірне майно за ТОВ «Кей-Колект» скасовано та поновлено за ОСОБА_1 , то фактично звернення стягнення на спірне майно шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не відбулось. Саме по собі внесення до державного реєстру запису про припинення іпотеки та обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно за наявності дійсного іпотечного договору та чинного основного зобов`язання не свідчить про припинення іпотеки спірного майна, а тому на момент укладення спірного правочину були відсутні правові підстави для його відчуження. За таких обставин, апеляційний суд вважав, що оспорюваний договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки є фіктивним правочином;

з огляду на викладене апеляційний суд частково задовольнив позовні вимоги - визнав недійсним договір дарування та застосував наслідки недійсності правочину шляхом скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на спірну квартиру;

щодо вимог про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, апеляційний суд вказав, що вони задоволенню не підлягають як такі, що передчасно заявлені і здійснюються на підставі заяви заінтересованої особи та відповідного рішення суду.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , в якій просить постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 рокузалишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що фактично позивач в апеляційній скарзі не доводив факт фіктивності оспорюваного договору, а доводив право іпотекодержателя на визнання права на предмет іпотеки, тобто позивачем зазначено підстави, які не заявлялись в суді першої інстанції. Судом апеляційної інстанції розглянуто та прийнято позовні вимоги, які грунтувалися на змінених підставах позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, що суперечить частині шостій статті 367 ЦПК України. Зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» під час апеляційного розгляду не доводив факт фіктивності, а доводив своє право визнання на предмету іпотеки за іпотекодержателем;

апеляційний суд не повідомив про розгляд справи третю особу - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ангеловську О. С.;

суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме зазначив, що «рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року (справа № 754/15039/16-ц) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03 квітня 2008 року, у зв`язку з його виконанням було відмовлено». Проте, предмет та підстави позову у справі № 754/15039/16-ц не такі;

до державного реєстру прав на нерухоме майно та державного реєстру іпотек 03 квітня 2008 року внесений запис про іпотеку та обтяження: іпотека, тобто на спірну квартиру, іпотекодержателем якої був АКІБ «УкрСиббанк», підставою був лист б/н від 03 квітня 2008 року. Рішення суду від 20 липня 2020 року у справі № 754/659/20 щодо зняття заборони (обтяження спірного майна) та рішення суду від 16 серпня 2019 року у справі 754/15039/16-ц щодо визнання права власності та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі іпотечного застереження за ТОВ «Кей-Колект», позивач не оскаржував. З 25 вересня 2019 року до винесення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року та набрання ним законної сили 01 вересня 2020 року, а також станом на час вчинення оспорюваного правочину в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості, щодо внесення відомостей про державну реєстрацію іпотеки за ТОВ «Кей-колект». Кінцевим набувачем спірного майна став ОСОБА_2 , який, з урахуванням викладених обставин, є добросовісним набувачем. З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оспорюваний договір є чинним та на момент його вчинення спірна квартира не була обтяжена іпотекою, не перебувала під забороною;

апеляційний суд помилково вважав, що оспорюваний договір дарування є незаконним, фіктивним. Вказує, що спірне майно належало ОСОБА_5 на праві приватної власності, було передано і прийнято обдаровуваним та використовується останнім. Предмет дарування на час укладення оспорюваного договору не знаходився у ТОВ «Кей-Колект» в іпотеці, матеріали справи не містять відомостей про відновлення іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» на забезпечення виконання зобов`язання в розмірі 167 000,00 дол. США. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вартість вказаної квартири є меншою за суму боргу, що підлягала стягненню. Щодо предмета дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на нього на користь іпотекодержателя, визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що під час укладення оспорюваного договору дарування обдаровуваний був обізнаний про існування заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року про стягнення з боржників заборгованості за кредитним договором;

належним способом судового захисту у цій справі була б вимога про визнання майна іпотекою (висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 вересня 2022 року № 910/9669/21; від 31 травня 2022 року № 750/9652/20; від 12 травня 2022 року № 761/30455/14-ц; від 26 квітня 2022 року № 521/16558/18);

апеляційний суд, визнавши недійсним оспорюваний договір та застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування права власності на квартиру обдаровуваного, порушив не тільки права обдаровуваного, а й право на вільне волевиявлення ОСОБА_1 розпоряджатися майном, яке було у його власності і на момент укладення договору дарування не було жодних чинників, які б унеможливлювали укладення цього договору, у відповідності до чинного законодавства України.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволенихпозовних вимог, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

У грудні 2023 року ТОВ «Кей-Колект» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року - без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що апеляційний суд правильно врахував, що відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за яким стягнута на підставі рішення суду про яке, як сам зазначає відповідач, він дізнався ще у 2018 році, тобто до укладання спірного правочину. Майно відчужене на підставі безвідплатного договору, на користь близького родича. Після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Зворотнє не було доведено ОСОБА_1 . Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12- 44гс20)). Внесення до державного реєстру запису про припинення іпотеки та обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно за наявності дійсного основного та забезпечувального зобов`язань не свідчить про припинення іпотеки спірного майна, а тому на момент укладення спірного правочину були відсутні правові підстави для його відчуження.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

У січні 2024 року матеріали цивільної справи № 754/622/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 грудня 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 910/9669/21, від 31 травня 2022 року у справі № 750/9652/20, від 12 травня 2022 року у справі № 761/30455/14-ц, від 26 квітня 2022 року у справі № 521/16558/18 та у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 03 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 167 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року та зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором, відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 03 квітня 2008 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 уклали договір поруки, відповідно до якого вона зобов`язалася відповідати перед ПАТ «Укрсиббанк» за виконання ОСОБА_1 його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.

Відповідно до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договору про відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, зареєстрованого за номером 5057-5058 право вимоги за кредитним договором № 0 від 03 квітня 2008 року та всіма забезпечувальними зобов`язаннями відступлено на користь ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Подільського районного суду із позовом про стягнення заборгованості.

09 лютого 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 953,77 дол. США за тілом кредиту та 95 016,95 дол. США за відсотками, що на момент ухвалення рішення становило 2 491 088,91 грн та 1 498 512,32 грн відповідно.

На виконання рішення суду видано виконавчі листи. 03 лютого 2020 року ТОВ «Кей-Колект» встановлено факт відсутності оригіналів виконавчих листів № 758/14794/14-ц, у зв`язку з чим ТОВ «Кей-Колект» звернулось із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку пред`явлення їх до виконання. Оригінал виконавчого листа був втрачений Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, у зв`язку із чим 18 серпня 2020 року Подільським районним судом м. Києва поновлено строки на пред`явлення виконавчого листа та видано дублікати.

На момент пред`явлення виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку ПАТ «Укрсиббанк» відчужена ОСОБА_1 на користь свого сина ОСОБА_2 за договором дарування від 04 вересня 2020 року № 1446, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О. С.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року ухвалу від 18 серпня 2020 року Подільського районного суду м. Києва, якою поновлено строки на пред`явлення виконавчого листа та видано дублікати, скасовано та постановлено нове судове рішення, яким заяву ТОВ «Кей-Колект» про видачу дублікатів виконавчих та поновлення строку пред`явлення їх до виконання по цивільній справі за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

25 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д. П. ТОВ «Кей-Колект» направлено повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання та направлено постанови про скасування процесуальних документів.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:

цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;

зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;

цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за кредитним договором. Боржник (дарувальник), який відчужує квартиру на користь свого сина на підставі безоплатного договору, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України);

договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, належить: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Касаційний суд акцентує увагу, що контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності);

відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом ТОВ «Кей-Колект» посилалось на те, що 04 вересня 2020 року ОСОБА_1 здійснив відчуження належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення договору дарування на користь сина ОСОБА_2 . Позивач вважав, що цей договір направлений на уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором від 03 квітня 2008 року № 0, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 167 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року;

апеляційний суд встановив, що 03 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0 відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 167 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року;

відповідно до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договору про відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року, зареєстрованого за номером 5057-5058 право вимоги за кредитним договором № 0 від 03 квітня 2008 року та всіма забезпечувальними зобов`язаннями відступлено на користь ТОВ «Кей-Колект»;

рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року (справа № 758/14794/14-ц) із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 953,77 дол. США за тілом кредиту та 95 016,95 дол. США за відсотками, що на момент ухвалення рішення становило 2 491 088,91 грн та 1 498 512,32 грн відповідно;

апеляційний суд при задоволенні позову вказав, що рішенням суду від 09 лютого 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 157 953,77 дол. США за тілом кредиту та 95 016,95 дол. США за відсотками. Звернення стягнення на спірне майно шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, якою зебезпечено виконання зобов`язання за кредитним договром, не відбулось, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року у справі №754/15039/16-ц реєстрацію право власності на спірне майно за ТОВ «Кей-Колект» скасовано та поновлено за ОСОБА_1 . За таких обставин, апеляційний суд вважав, що оспорюваний договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним статей 203, 234 та 13, 16 Цивільного кодексу України;

апеляційний суд врахував, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за кредитним договором. Боржник (дарувальник), який відчужує квартиру на користь свого сина на підставі безоплатного договору, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України);

апеляційний суд не звернув уваги, що кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Тому мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції слід змінити з урахуванням висновків, викладених в цій постанові.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції розглянуто та прийнято позовні вимоги, які грунтувалися на змінених підставах позову, оскільки ТОВ «Кей-Колект» під час апеляційного розгляду не доводив факт фіктивності, а доводив визнання за ним права іпотекодержателя, колегія суддів відхиляє з урахуванням результатів касаційного розгляду.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів, а саме рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року (справа № 754/15039/16-ц), є необґрунтованими, оскільки судове рішення не є доказом у розумінні статті 76 ЦПК України.

Твердження касаційної скарги про те, що оспорюваний договір є чинним, оскільки на момент його вчинення спірна квартира не була обтяжена іпотекою, не перебувала під забороною, не знаходилася в іпотеці у ТОВ «Кей-колект», є помилковими, оскільки відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повідомив про розгляд справи третю особу - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ангеловську О. С., колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Щодо позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на спірну квартиру

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21) вказано, що:

«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що:

«основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги.

Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:

«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».

132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.

133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

Див. також аналогічні висновки, зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року в справі № 757/72370/17-ц (провадження № 61-18092св23), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

У справі, що переглядається:

постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року визнано недійсним договір дарування від 04 вересня 2020 року № 1446 та застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 38468348;

ОСОБА_2 постанову апеляційного суду не оскаржив, тобто фактично погодився з нею;

ОСОБА_1 в касаційній скарзі не навів доводів, яким чином постанова апеляційного суду в частині застосування наслідків недійсності правочину порушує його права та інтереси.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята частково без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду в частині позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в частині позовної вимоги про скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на спірну квартиру залишити без змін.

Оскільки колегія суддів змінює постанову апеляційного суду лише в частині мотивів її прийняття, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третяособа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ангеловська Ольга Сергіївна, про визнання договору дарування недійсним змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ангеловська Ольга Сергіївна, про скасування права власності за ОСОБА_2 запису про право власності на спірну квартиру залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко