Провадження № 2/727/406/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Гелка А.С.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання свідоцтва про право на спадщину , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання свідоцтва про право на спадщину.

Посилався на те, що 26.03.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , 1921 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 07.06.2011 року після розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище ОСОБА_7 .

Таким чином ОСОБА_2 на даний час на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником частки будинку АДРЕСА_1 .

Вказував на те, що видача свідоцтва про право на спадщину порушила права інших осіб, зокрема ОСОБА_8 , 1954 року народження, яка була донькою спадкодавця ОСОБА_4 , 1921 року народження. Так, ОСОБА_8 на момент смерті своєї матері ОСОБА_4 проживала разом із нею та була інвалідом першої групи, підгрупи А з дитинства, тобто була непрацездатною особою з інвалідністю з дитинства, із стійким розладом функцій організму.

Закон закріплює право фізичної особи призначати спадкоємця шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно на власний розсуд.

Однак, згідно ст.1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Непрацездатними особами вважаються особи, які досягли пенсійного віку або особи з інвалідністю І, ІІ, ІІІ групи, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, що мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до Закону.

Отже, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

Тому ОСОБА_8 мала законне право на одержання обов`язкової частки в спадковому майні своєї матері ОСОБА_4 як непрацездатна особа, яка на момент смерті проживала разом із нею та вважалась такою, що прийняла спадщину. Позбавлення права на обов`язкову частку Законом не передбачено.

Під час видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватний нотаріус Глуговський В.В. мав би обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині та видати два свідоцтва про право на спадщину.

Із наведеного вбачається бездіяльність приватного нотаріуса та особиста зацікавленість ОСОБА_2 , яка навмисно, використавши безпорадний стан важко хворої ОСОБА_8 , позбавила її належної обов`язкової частки в майні її матері, та незаконно заволоділа належною їй часткою в спадщині.

Не одержавши свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_8 була позбавлена права на належну їй власність в розмірі обов`язкової частки.

ОСОБА_8 належала частка будинку за адресою АДРЕСА_1 , яку вона одержала в спадок від свого батька ОСОБА_9 у 2008 році. Якщо б ОСОБА_8 одержала, згідно Закону, належну їй обов`язкову частку в спадщині своєї матері, то її частка в спільній сумісній власності збільшилась би.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, залишивши в спадок лише частку зазначеного будинку, в яку входила належна їй обов`язкова частка від майна матері ОСОБА_4 .

Позивач є двоюрідним братом ОСОБА_8 та з 2016 року проживав разом із нею та доглядав її. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.10.2023 року було встановлено факт його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. від 26.03.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №396, недійсним.

Ухвалою суду від 15.12.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.01.2024 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, витребувано докази за клопотанням позивача.

Відповідачем було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що позивач, оспорюючи свідоцтво про її право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яку вона отримала у власність за заповітом її бабусі ОСОБА_4 , не вказав які саме його права порушені цим свідоцтвом, оскільки він не має відношення до її померлих бабусі та тітки ОСОБА_8 .

Її тітка ОСОБА_8 за життя була обізнана з розпорядженням своєї матері, знала про отримання нею свідоцтва про право на спадщину і ніколи його не оспорювала.

Доводи позивача про те, що він має право на спадщину після смерті ОСОБА_8 не підтверджені належними доказами. Сам по собі факт проживання із спадкодавицею на момент смерті та визнання його членом сім`ї, не породжують у позивача права на спадщину.

Оспорюючи її право власності, ОСОБА_1 не зазначив, до якої черги спадкоємців він належить, і чому вважає, що його право спадкування є пріорітетним перед її правом.

Також посилалась на те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що він є двоюрідним братом її тітки ОСОБА_8 . Відсутність таких доказів позбавляє ОСОБА_1 права претендувати на спадщину та оспорювати її свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Вона має переважне право на спадщину як спадкоємиця за заповітом і за законом по праву представлення після смерті її батька, який доводився рідним братом померлій ОСОБА_8 .

Просила відмовити у задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій викладено доводи, наведені в позовній заяві.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Вважає, що права ОСОБА_8 були порушені. Просив позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що померла ОСОБА_8 була її тіткою та рідною сестрою її покійного батька. Вона є єдиною спадкоємицею ОСОБА_8 .

Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Як було встановлено судом, 17.01.1996 року Представництвом Фонду державного майна України в м.Чернівці видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого будинок АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 (а.с.10).

Земельна ділянка, площею 0,0438 га, що по АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала на праві власності ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.зв. 66)

За життя 12.05.2008 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе своє майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.зв. 68).

15.07.2010 року ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Глуговського В.В. з заявою про прийняття спадщини, в якій повідомила, що є спадкоємицею за заповітом. Також повідомила, що спадкоємцями померлої, передбаченими ст.1241 ЦК України є син ОСОБА_11 та дочка ОСОБА_8 (а.с.66).

ОСОБА_11 та ОСОБА_8 16.07.2010 року звернулись до приватного нотаріуса Глуговського В.В. з заявами, в яких повідомили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_4 12.05.2008 року остання склала заповіт на ім`я ОСОБА_6 . Їм відомо, що вони мають право на обов`язкову частку в спадщині. Від спадщини вони відмовляються (а.зв.71).

26.03.2011 року приватним нотаріусом Глуговським В.В. було складено свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , 1921 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з частини житлового будинку за АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №396.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 07.06.2011 року після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що є її дошлюбним прізвищем. (а.с.22).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що він є двоюрідним братом померлої ОСОБА_8 , яка мала право на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_4 .

Як було встановлено судом, ОСОБА_8 , 1954 року народження була інвалідом першої групи з дитинства, потребувала постійної сторонньої допомоги та догляду, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла (а.с.16).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.10.2023 року, яке набрало законної сили 21.12.2023 року, позов ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, зокрема те, що ОСОБА_1 з 01.01.2016 року постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 , по час смерті останньої (а.с.41-43).

05.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюка О.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 . Зазначив, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була його двоюрідною сестрою (а.с.23).

Правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані із спадкуванням і регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст.1223 Кодексу). Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ст.1241 ЦК).

Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 Кодексу).

Відповідно до ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 Кодексу).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

За змістом ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 у поданій до суду позовній заяві вказував на те, що спадкодавець ОСОБА_8 є його двоюрідною сестрою, проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Клопотань про витребування таких доказів позивач перед судом не заявляв.

З урахуванням зазначеного, а також рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.10.2023 року, суд приходить до висновку, що позивач є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_8 .

Натомість відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_8 , оскільки є донькою рідного брата померлої та її племінницею.

23.03.2023 року ОСОБА_2 звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.98).

Судом також встановлено, що 12.05.2008 року приватним нотаріусом Глуговським В.В. було посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_12 заповіла ОСОБА_5 усе своє майно. Зазначена обставина була встановлена рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 09.10.2023 року, а тому суд визнає її такою, що не підлягає доказуванню (а.с.41-43).

Розглядаючи аргументи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не набув права звернення до суду, оскільки не довів факт порушення його законного права чи інтересу, яке підлягає захисту, суд виходить із наступного:

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких провових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту не будь-яке право, а лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Аналізуючи наведені норми Закону суд зауважує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, правові наслідки вчинення нікчемного (недійсного) правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17).

З`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

Як було встановлено судом, позивач звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. від 26.03.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №396, недійсним.

Свою позовну вимогу обгрунтовував тим, що ОСОБА_8 належала частка будинку за адресою АДРЕСА_1 , яку вона одержала в спадок від свого батька ОСОБА_9 у 2008 році. Якщо б ОСОБА_8 одержала, згідно Закону, належну їй обов`язкову частку в спадщині своєї матері, то її частка в спільній сумісній власності збільшилась би.

Разом із тим, на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину 26.03.2011 року позивач ОСОБА_1 не був спадкоємцем ОСОБА_8 , на підставі чого останній обґрунтовує наявність у нього порушеного права у даному спорі, що безумовно підтверджує ту обставину, що його права не могли бути порушені оскаржуваним свідоцтвом.

З огляду на зазначене, суд вважає, що безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права внаслідок прийняття оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 26.03.2011 року.

Тому за відсутності реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача оспорюваним свідоцтвом, відсутніми є й підстави для задоволення позову.

Окрім того, як було встановлено судом відповідач є спадкоємцем за заповітом та спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_8 , в той час як позивач є її спадкоємцем четвертої черги, а тому за наявності спадкоємця за заповітом чи попередньої черги, усувається від права на спадкування.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивач у даному спорі не довів свого права на позов у матеріально-правому сенсі, а отже не довів, що будь-яке його право було порушено

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 1216, 1217, 1223 Цивільного кодексу України; ст.ст.121, 126, 130 СК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ), який проживає в АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ), яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , про оспорювання свідоцтва про право на спадщину відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 04.03.2024 року.

Суддя: Одовічен Я.В.