П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 564/551/24

Провадження № 22-ц/4815/1183/24

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Грипіч Л.А.

Рішення суду першої інстанції

(повним текстом) проголошено:

23 квітня 2024 року

у м. Костопіль Рівненської області

без фіксування судового засідання технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах особи, що не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки держави в особі Фонду державного майна України, - керівник Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області Войтюк О.І.;

за участі: прокурора ОСОБА_3 і представника Фонду державного майна України Паски Віталія Віталійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 20 вересня 2003 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від цих відносин мають трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми та перебувають на утриманні ОСОБА_1 . Сторони фактично припинили подружні відносини і проживають окремо, спільного господарства не ведуть, проте шлюб офіційно не розірвано. За час перебування у шлюбі між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач придбав нежитлову будівлю, адмінбудинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , а, отже, з огляду на ст.60 СК України вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя.

Тому просить визнати за нею право власності на нежитлової будівлі, адмінбудинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 50,3 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину нежитлової будівлі, адмінбудинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 50, 3 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234.

У поданій в інтересах держави в особі Фонду державного майна України апеляційній скарзі керівник Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 липня 2023 року, з якими погодився і Верховний Суд, апеляційні скарги заступника керівника Рівненської обласної прокуратури задоволено і скасовано рішення Господарського суду Рівненської області від 01 травня 2023 року. При цьому скасовано і додаткові рішення Господарського суду Рівненської області від 05 червня 2023 року у справі №918/714/22 за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Фермерського господарства "Агротех-Р", ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна державної власності з незаконного володіння та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Апеляційним господарським судом установлено, що державними реєстраторами КП "Реєстраційна служба" Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області прийнято незаконні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на будівлю ангара, адмінбудівлю і будівлю для охорони, які перебувають у державній власності та розміщені на земельній ділянці державної власності площею 1, 2883 га по АДРЕСА_1 .

При цьому 15 серпня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на адмінбудинок загальною площею 50, 3 м2 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Разом з тим зазначеною постановою апеляційного господарського суду у ОСОБА_2 витребувано на користь Фонду державного майна України даний адмінбудинок. 25 січня 2024 року Фондом державного майна України до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права державної власності на адмінбудинок площею 50, 3 м3.

Тому суд попередньої інстанції залишив без уваги те, що на момент звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ майна та ухвалення оскаржуваного рішення право власності на спірне нерухоме майно перебувало у власності держави в особі Фонду державного майна України, а не відповідача.

Вважає, що існуючі правовідносини впливають на обсяг прав і обов`язків Фонду державного майна України, а судовим рішенням вирішено питання про інтереси держави в особі цього Фонду. При цьому даний державний орган до участі у справі залучений не був, тоді як ОСОБА_2 не є належним відповідачем.

Внаслідок цих обставин на день звернення позивача до суду та ухвалення судового рішення спору між сторонами не існувало.

З приводу підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді покликався на ст. 1311 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст.ст. 2, 56 ЦПК України, Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року №3-рп/99, висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 і від 28 листопада 2018 року у справі №914/2612/17.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Фондом державного майна України листом від 01 серпня 2024 року №10-25-21165 повідомлено Здолбунівську окружну прокуратуру про надходження через електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (підсистема "Електронний суд") заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення шляхом накладення арешту на частину нежитлової будівлі, адмінбудинку, по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234) з забороною його відчуження, передачі в оренду чи користування на користь третіх осіб і вчинення будь-яких реєстраційних, виконавчих та нотаріальних дій, посилаючись на необхідність виконання рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року у справі №564/551/24.

При цьому на лист Здолбунівської окружної прокуратури від 08 серпня 2024 року №54/4-1293вих.-24 Фонд державного майна України просив своїм письмовим повідомленням від 19 серпня 2024 року вжити належних заходів до забезпечення захисту інтересів держави з метою недопущення вибуття майна з державної власності, в т.ч. і скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежних чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено вказані повноваження.

У Рішенні Конституційного Суду України у спарві за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки. охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Таким чином інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

При цьому нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 та від 28 листопада 2018 року у справі №914/2612/17.

Оскільки прийняття судом першої інстанції судового рішення про визнання права власності за ОСОБА_1 на частину об`єкта нерухомого майна, що перебуває у власності держави в особі Фонду державного майна України, призвело до безпідставної зміни правового режиму використання майна з державної у приватну власність, тому свідчить про порушення економічних інтересів держави і створює передумови для подальшого вибуття нерухомого майна із державної власності, у т.ч. відчуження поза конкурентною процедурою приватизації..

Отже, наведені обставини є достатніми та законними підставами для представництва керівником Здолбунівської окружної прокуратури інтересів держави в особі Фонду державного майна України.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2003 року Костопільським районним відділом реєстрації актів громадянського стану зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (прізвище після реєстрації шлюбу " ОСОБА_7 "), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , актовий запис №182.

15 серпня 2022 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продажу, відповідно до пункту 1 якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлову будівлю, адмінбудинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 договору обумовлено, що продаж адмінбудинку вчинено за 293 441 гривню.

Відповідно до п. 8 договору покупець стверджував, що він ознайомлений зі згодою подружжя продавця на укладення даного правочину та про те, що адмінбудинок набувається ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя. Дружина покупця - ОСОБА_1 погодилася на укладення договору купівлі-продажу, про що вказувалося в окремій заяві, справжність підпису на якій посвідчено 15 серпня 2022 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дідовець А.Г. за реєстровим №1490, що залишився на зберіганні в справах нотаріуса.

Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1491.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 серпня 2022 року №307392616 видно, що за ОСОБА_2 15 серпня 2022 року зареєстровано право власності на будівлю, адмінбудинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 50,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234, розмір частки склав 1/1.

При цьому у поданій 15 серпня 2022 року нотаріусу заяві ОСОБА_1 зазначала про те, що усвідомлюючи правове значення своїх дій, діючи до власної волі і без будь-якого примусу та/або тиску зі сторони, на виконання вимог ст.65 СК України, заявила про свою згоду на купівлю її чоловіком, ОСОБА_2 , нерухомого майна, адмінбудівлі, що знаходиться у АДРЕСА_1 , за ціною та на умовах на власний розсуд.

Ця заява посвідчена того ж дня приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. та зареєстрована в реєстрі за №1490.

Вважаючи, що вона має право на частку у майні подружжя, набутого ними у шлюбі, у лютому 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності сторін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки адмінбудинок площею 50, 3 м2 по АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому відповідно до вимог сімейного законодавства це майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках, тобто по частині кожному із подружжя.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно ст.ст. 11, 15, 316-317, 319, 321, 325-326, 328, 346 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника;

12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги те, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 липня 2023 року задоволено апеляційні скарги заступника керівника Рівненської обласної прокуратури та скасовано рішення Господарського суду Рівненської області від 01 травня 2023 року, а також додаткові рішення Господарського суду Рівненської області від 05 червня 2023 року у справі №918/714/22 за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Фермерського господарства "Агротех-Р", ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна державної власності з незаконного володіння і прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Раніше, тобто до ухвалення даних судових рішень, державними реєстраторами Комунального підприємства "Реєстраційна служба" Маломощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на будівлю ангара, адмінбудівлю і будівлю для охорони, які перебувають у державній власності та розміщені на земельній ділянці державної власності площею 1, 2883 га по АДРЕСА_1 .

Ці рішення прийнято на підставі документів, які не дають змоги встановити підстави набуття речових прав і без наявності правовстановлюючих документів, що підтверджують заявлені права, внаслідок чого нерухоме майно незаконно вибуло з володіння держави за відсутності волевиявлення власника держави в особі Фонду державного майна України на його відчуження та поза процедурою приватизації.

В подальшому ці об`єкти нерухомого майна неодноразово були предметом правочинів з відчуження, що укладалися без участі і поза волею держави.

15 серпня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на адмінбудинок загальною площею 50, 3 м2 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234) за ОСОБА_2 .

Разом з тим відповідно до постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 липня 2023 року у справі №918/714/22, яка набрала законної сили, у ОСОБА_2 витребувано на користь Фонду державного майна України адмінбудинок площею 50, 3 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234) по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №918/714/22 закрито касаційні провадження за касаційними скаргами Фермерського господарства "Агротех-Р" і ОСОБА_2 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 липня 2023 року.

Згодом, 25 січня 2024 року, на виконання судового рішення апеляційного господарського суду у справі №918/714/22 Фондом державного майна України до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права державної власності за Фондом державного майна України на адмінбудинок площею 50, 3 м2 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 234).

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано, що на день звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, право власності на адмінбудинок площею 50, 3 м2 по АДРЕСА_1 відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 234) знаходилося у власності держави в особі Фонду державного майна України, а не відповідача.

При цьому держава в особі Фонду державного майна України участі у справі не брала і її не було залучено до розгляду справи, тоді як рішенням суду попередньої інстанції вирішено питання про її права та обов`язки, а саме визнано право власності на частину адмінбудівлі за особою, яка не є власником спірного нерухомого майна.

Дійшовши до висновку про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказується, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі "Маркс проти Бельгії" ((Marckx v. Belgium), заява №6833/74, рішення від 13 липня 1979 року) визнав, що кожен має право мирно володіти своїм майном, а стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у своїй суті забезпечує право власності.

Окрім іншого, на необхідності додержання засад права власності на нерухоме майно і його захисту від незаконних посягань з боку інших осіб Європейським судом з прав людини зауважено у справах "Гентрих проти Франції" ((Hentrich v. France), заява №13616/88, рішення від 22 вересня 1994 року), "Брумареску проти Румунії" ((Brumгrescu v. Romania), рішення від 28 жовтня 1999 року) та "Кривенький проти України" ((Kryvenkyy v. Ukraine), заява №43768/07, рішення від 16 лютого 2017 року).

Відповідно до пункту 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для прийняття постанови про відмову ОСОБА_1 у позові відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є ухвалення судом першої інстанції рішення про права і обов`язки держави в особі Фонду державного майна України, яка не була залучена до участі у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задовольнити.

Скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О.Гордійчук