Справа № 545/4059/22
Провадження № 2/545/99/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2024 року Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Потетія А.Г.,

з участю секретаря Мамишевої А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач посилалася на наступне.

Так, 26 грудня 1991 року між ОСОБА_1 та радгоспом Імені Т.Г.Шевченка Полтавської області був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №139, у відповідності до якого Радгосп імені Т.Г. Шевченка продав, а ОСОБА_1 купила трикімнатну квартиру зі всіма зручностями АДРЕСА_1 . загальною площею 66,3 м.кв., житловою площею 39,7 м.кв.

31.07.1997 року було прийняте розпорядження №410 Голови районної державної адміністрації «Про дозвіл на будівництво індивідуальних будинків в населених пунктах району», відповідно до якого було надано дозвіл громадянам на будівництво житлових будинків та господарських будівель, згідно додатка № 1.

У відповідності до додатка до розпорядження №410 значиться під номером 26 ОСОБА_1 , вказана адреса с. Щербані, квартира та у примітці зазначено узаконення добудови.

Прибудова до квартири була здійснена законно, у відповідності до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, виданого 07.08.1997 р. на підставі розпорядження №410 від 31.07.1997 року.

Зазначене підтверджує, що ОСОБА_1 здійснила прибудову до своєї квартири на підставі наданих їй дозвільних документів, гараж, передбачений проектом побудований так і не був.

Відповідно до довідки Полтавського бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР» від 29.09.2016 року квартира АДРЕСА_2 , відповідає наступним характеристикам: загальна площа квартири 83,8 м. кв., житлова площа 55,5 м.кв. Площі по квартирі змінились в зв`язку з добудовою кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410; оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень, що не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року.

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано 04.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240, загальна площа квартири 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв. власник: ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №139 від 26.12.1991 року.

Починаючи з 1979 року ОСОБА_1 проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У травні 1997 року шлюбні відносини фактично припинились, ОСОБА_2 залишив мені квартиру та деяке рухоме майно, яке було в квартирі. Діти залишились проживати з ОСОБА_1 ..

15 грудня 1997 року Полтавський районний суд ухвалив рішення у справі №2- 332/1997 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким вирішив шлюб зареєстрований 09.06.1979 р. Чернівецьким міськбюро ЗАГС, актовий запис №907 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвати. Неповнолітніх ОСОБА_4 1980 р.н. та ОСОБА_5 1984 р.н. залишити проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Цим судовим рішення встановлено, що сторони з травня 1997 року мешкають окремо, спору про майно та дітей немає.

До суду з позовом про поділ спільного майна подружжя не зверталась ні ОСОБА_1 ні її колишній чоловік, оскільки квартира була ОСОБА_1 і залишилась їй, а колишньому чоловіку залишився їх спільний бізнес. Також ОСОБА_1 не отримувала від ОСОБА_2 аліментів на утримання спільних дітей, з відповідним позовом до суду також не зверталась.

Спір про майно колишнього подружжя ніколи не виникав, після того, як шлюбні відносини були припинені та у подальшому був розірваний шлюб ОСОБА_1 користувалась вказаною квартирою, як своєю власністю та завжди вважала, що вона є єдиним законним власником квартири.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району №1413 від 10.08.2022 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3 з 10.05.1988 року по теперішній час; донька ОСОБА_4 зареєстрована з 14.06.1996 року, але не проживає з вересня 2014 року; донька ОСОБА_5 зареєстрована з 13.03.2007 року але не проживає з серпня 2008 року.

У цій квартирі ОСОБА_1 постійно проживає з 1988 року по теперішній час, дбає про належний стан квартири, сплачує комунальні послуги.

Відповідно до інформації ТОВ «Полтаваенергозбут» споживач ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 має особовий рахунок № НОМЕР_1 своєчасно сплачує за спожиту електричну енергію, заборгованість відсутня.

Відповідно до акту звірки з ТОВ «Газопотачальна компанія «Нафтогаз України» споживач ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 має особовий рахунок № НОМЕР_2 своєчасно сплачує за спожитий природний газ, заборгованість відсутня.

14 січня 2021 року, маючи намір продати свою квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негоди Ірини Іванівни.

Приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 року, якою відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій - посвідченні договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 , яка мотивована тим, що вказана квартира є спільним майном подружжя.

Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю в Україні, яка була чинною на момент набуття квартири у власність, передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила етапі 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У даній справі наявна сукупність усіх перелічених вище умов.

Після винесення нотаріусом 14.01.2021 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 дізналась, що квартира є спільним майном подружжя, хоча завжди вважала її своєю власністю, оскільки у документах на право власності на квартиру ОСОБА_1 є її єдиним власником.

Часткою відповідача у спільній власності на квартиру ОСОБА_1 добросовісно заволоділа у 1997 році, коли припинились шлюбні відносини з колишнім чоловіком ОСОБА_2 і їй залишилась уся квартира.

Відповідач не користується цією квартирою з 1997 року, після припинення шлюбних відносин, ніколи про свої права на частку у квартирі не заявляв, до суду з позовом про поділ майна подружжя не звертався, за адресою проживання ОСОБА_1 (спірної квартири) ніколи не з`являвся після розірвання шлюбу у 1997 році.

Той факт, що між колишнім подружжям був відсутній спір з приводу поділу майна встановлений рішенням Полтавського районного суду від 15.12.1997 року.

Зазначене підтверджує факт добросовісності заволодіння ОСОБА_1 часткою ОСОБА_2 у спільній квартирі, та той факт, що ОСОБА_1 обґрунтовано вважала, що є її єдиним власником.

ОСОБА_1 з 1997 року постійно, безперервно та відкрито користується усією квартирою за адресою АДРЕСА_3 . та завжди вважала, що ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

Передбачений ст. 344 ЦК України строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю розпочав свій перебіг з 01 січня 2001 року особа,та станом на час звернення до суду складає більш ніж 21 рік.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що ОСОБА_1 проживає у спірному житлі більше 10-ти років, то відповідно до ч. 1 статті 344 Цивільного кодексу України наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на частку відповідача у спільній сумісній власності на квартиру за набувальною давністю.

На підставі зазначеного, просила визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

Також до суду звернувся ОСОБА_2 з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначив наступне. 26.10.2022 року ОСОБА_2 отримано судову повістку про виклик до суду та позовну заяву про визнання права власності за набувальною давністю з додатками.

Відповідно до статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

На підставі викладеного та користуючись своїм правом передбаченим статтею 193 ЦПК України подала до Полтавського районного суду Полтавської області зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, з викладом наступних обставин.

Щодо початку перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові у справа № 541/312/21 (провадження № 61-2731ск22) від 10 серпня 2022 року зроблений висновок, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Про порушення свого права власності, як співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_6 , я дізнався 26.10.2022 року в день отримання у Полтавському районному суді Полтавської області судової повістки про виклик до суду та позовної заяви колишньої дружини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю з додатками.

У зв`язку з цим, строк позовної давності у справі про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 пропущений не був. За таких обставин твердження ОСОБА_1 «мова оригіналу позовної заяви: Окрім того, станом на час постановлення Полтавським районним судом рішення від 15 грудня 1997 року про розірвання шлюбу укладеного мій мною та ОСОБА_2 була чинною норма ст. частини 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України за якою для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Тому до імовірних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя трирічний строк позовної давності сплинув ще 15 грудня 2000 року» є безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу, ще у зв`язку з тим, що місце реєстрації проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі зберігалося до 10 січня 2001 року.

Щодо придбання за спільні кошти подружжя квартири за адресою: АДРЕСА_3 , зазначаю наступне.

09.06.1979 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, мають двох доньок, ОСОБА_4 , 1980 року народження та ОСОБА_5 , 1984 року народження.

26 грудня 1991 року за спільні кошти подружжя в період шлюбу ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 придбали у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру зі всіма зручностями №1 в чотириквартирному житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 , загальною площею 66,3 м.кв., житловою площею 39,7 м.кв. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_1 . Продаж квартири був вчинений за 16 432 карбованців, які ми спільно з ОСОБА_1 збирали та виплачували за нерухоме майно. Договір купівлі-продажу від 26 грудня 1991 року укладений між ОСОБА_1 та радгоспом Імені Т.Г.Шевченка Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за №139, знаходиться в матеріалах цивільної справи.

31.07.1997 року до належної їм квартири була здійсненна законна прибудова, яка зроблена у відповідності до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, виданого 07-08.1997 р. на підставі розпорядження №410 від 31.07.1997 року. В матеріалах цивільної справи наявне розпорядження №410 Голови районної державної адміністрації «Про дозвіл на будівництво індивідуальних будинків в населених пунктах району», відповідно до якого надано дозвіл громадянам на будівництво житлових будинків та господарських будівель, згідно додатка №1 та додаток до розпорядження.

З наданої ОСОБА_1 довідки Полтавського бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР» від 29.09.2016 року квартира АДРЕСА_4 , відповідає наступним характеристикам: загальна площа квартири 83,8 м. кв., житлова площа 55,5 м.кв. Площі по квартирі змінились в зв`язку з добудовою кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410; оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень, що не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року.

В 1997 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюбні відносини фактично припинились. Рішенням Полтавського районного суду від 15 грудня 1997 року у справі №2- 332/1997 шлюб зареєстрований 09.06.1979 р. Чернівецьким міськбюро ЗАГС, актовий запис №907 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. Неповнолітні діти, Ластівка Лілія 1980 р.н. та ОСОБА_5 1984 р.н. залишилися проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 . Копія рішення Полтавського районного суду від 15 грудня 1997 року у справі №2- 332/1997 знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Між сторонами була домовленість, яка полягала у тому, що ОСОБА_2 допомагає та матеріально утримує спільних дітей, переїжджаю жити до іншої квартири не знімаючись з реєстраційного обліку.

ОСОБА_2 ніколи не відмовлявся від належної йому на праві спільної сумісної власності квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 постійно спілкувався з ОСОБА_1 та спільними дітьми, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виховував та матеріально допомагав дітям.

До 10 січня 2001 року місце реєстрації проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить відмітка наявна в Паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 .

04.10.2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №139 від 26.12.1991 року зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за собою право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

В матеріалах цивільної справи наявний лист ПП ПБТІ «Інвентаризатор» № 8963 від 29.09.2016 року для надання нотаріусу, виданий на ім`я ОСОБА_1 . В листі вказано, згідно технічного паспорту станом на 23 серпня 2016 року квартира АДРЕСА_4 , відповідає наступним характеристикам: загальна площа квартири 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв. Площі по квартирі змінились в зв`язку з добудовою кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410; оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень, що не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року.

До позовної заява ОСОБА_1 не додала технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , отже вона намагається приховати дійні розміри спірної квартири.

ОСОБА_1 до позовної заяви додала постанову приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негода І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2022 року. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негоди Ірини Володимирівни з наміром посвідчити договір купівлі-продажу, а саме, продати належну їй квартиру АДРЕСА_4 .

Приватним нотаріусом Незгода І.В. розглянувши надані ОСОБА_1 документи та провівши їх правовий аналіз, зокрема, договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 1991 року виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за р. № 139, з якого вбачається, що вказане вище нерухоме майно придбане нею в період зареєстрованого шлюбу (шлюб зареєстровано 09.06.1979 року Чернівецьким міським ЗАГС) з гр. ОСОБА_2 , та рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.1997 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 25.12.1997 року, було встановлено, що вказане вище нерухоме майно є спільним майном подружжя. Не визначає, яка частка на який розмір частки ОСОБА_2 у квартирі вона претендує.

У зв`язку з цим та на підставі п.п. 4.2 п.3 Глави 13 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України «При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена», п.п. 4.3 Глави 13 Розділу II Порядку де вказано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, приватним нотаріусом Незгодою І.В. прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій - посвідченні договору купІвлі-продажу квартири АДРЕСА_4 .

Отже, приватним нотаріусом Незгодою І.В. було встановлено, що квартири АДРЕСА_5 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, зі змісту позовної заяви та вимоги ОСОБА_1 «мова оригіналу позовної заяви: Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_6 » вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує той факт, що квартири АДРЕСА_4 є спільним майном подружжя, яке придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Враховуючи обставини справи та наведені норми матеріального права вважаю, що квартира АДРЕСА_4 набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу є нашою спільною сумісною власністю (про що свідчить вимоги ОСОБА_1 в резолютивній частині позовної заяви), а відтак ОСОБА_2 як співвласник вказаного нерухомого майна має законне право на володіння, розпорядження та користування своєю частиною квартири.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку набувальної давності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , зазначає наступне.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 № 910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Враховуючи наведені норми матеріального права та висновки викладені в Постановах Верховного Суду, беручи до уваги той факт, що квартира АДРЕСА_5 набута мною, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, відповідно ОСОБА_2 постійно знала, що я являюся співвласником належної квартири, який не відмовився від свого права власності на майно, а навпаки надав їй згоду на проживання у квартирі разом з нашими дітьми, вважаю, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Сам лише факт користування ОСОБА_1 спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі справа №140/1774/18.

Крім вказаного, на неспроможність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , вказує наявність на час звернення з даним позовом до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на одиницю вказаної квартири. Фактично, право власності ОСОБА_1 на квартиру ніким не порушене.

На підставі зазначеного та уточнивши вимоги, просив відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в складі приміщень: 1-а кімната (3) площею 17,8 кв.м., 2-а кімната (4) площею 15,9 кв.м., 3-я кімната (9) площею 10,0 кв.м., 4-а кімната (10) площею 11,8 кв.м., коридор (1) площею 5,4 кв.м., коридор (2) площею 7,2 кв.м., санвузол (7) площею 3,0 кв.м., кухня (18) площею 10,6 кв.м., лоджія (з к=0,5) площею 2,1 кв.м., загальна площа 83,8 кв.м, житлова площа 55,5 кв.м., одне відділення сараю у підвалі (1) площею 14,6 кв.м.

Також було подано відзив на зустрічний позов в якому ОСОБА_1 заявила про строки позовної давності та просила відмовити в задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2 в свою чергу подано відповідь на відзив на зустрічну позову заяву, в якому останній категорично заперечив щодо позовної давності та первісних позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні.

В ході розгляду справи по суті ОСОБА_1 та представник ОСОБА_8 первісні позовні вимоги підтримали та прохали суд їх задовольнити, в задоволенні зустрічних вимог відмовити. Надали пояснення аналогічні тим, що викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_9 та ОСОБА_2 первісні позовні вимоги не визнали та заперечили проти їх задоволення, зустрічну позовну заяву підтримали та прохали її задовольнити. Надали пояснення аналогічні тим, що викладені в зустрічному позові.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Згідно первісних позовних вимог ОСОБА_1 , то останні задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Таким чином, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для нерухомого майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Встановлено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Враховуючи наведені норми матеріального права та висновки викладені в Постановах Верховного Суду, беручи до уваги той факт, що квартира АДРЕСА_5 набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, відповідно ОСОБА_2 постійно знала, що ОСОБА_2 є співвласником належної квартири, який не відмовився від свого права власності на майно, а навпаки надав їй згоду на проживання у квартирі разом із спільними дітьми аотже вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Враховуючи вище зазначене, підстави для задоволення первісних позовних вимог відсутні.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя суд виходить з наступного.

09.06.1979 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, від якого сторони мають двох доньок - ОСОБА_10 , 1980 року народження та ОСОБА_11 , 1984 року народження.

26 грудня 1991 року за спільні кошти подружжя в період шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру зі всіма зручностями №1 в чотириквартирному житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 , загальною площею 66,3 м.кв., житловою площею 39,7 м.кв. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_1 . Продаж квартири був вчинений за 16 432 карбованців, які ми спільно з ОСОБА_1 збирали та виплачували за нерухоме майно. Договір купівлі-продажу від 26 грудня 1991 року укладений між ОСОБА_1 та радгоспом Імені Т.Г.Шевченка Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за №139.

31.07.1997 року до належної сторонам квартири була здійсненна законна прибудова, яка зроблена у відповідності до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, виданого 07-08.1997 р. на підставі розпорядження №410 від 31.07.1997 року.

Згідно довідки Полтавського бюро технічної інвентаризації «ІНВЕНТАРИЗАТОР» від 29.09.2016 року квартира АДРЕСА_4 , відповідає наступним характеристикам: загальна площа квартири 83,8 м. кв., житлова площа 55,5 м.кв. Площі по квартирі змінились в зв`язку з добудовою кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410; оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень, що не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року.

В 1997 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюбні відносини фактично припинили. Рішенням Полтавського районного суду від 15 грудня 1997 року у справі №2- 332/1997 шлюб зареєстрований 09.06.1979 р. Чернівецьким міськбюро ЗАГС, актовий запис №907 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. Неповнолітні діти, Ластівка Лілія 1980 р.н. та ОСОБА_5 1984 р.н. залишилися проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 ніколи не відмовлявся від належної на праві спільної сумісної власності квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 постійно спілкувався з ОСОБА_1 та дітьми.

До 10 січня 2001 року місце реєстрації проживання ОСОБА_2 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить відмітка наявна в Паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 .

04.10.2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №139 від 26.12.1991 року зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за собою право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

В матеріалах цивільної справи наявний лист ПП ПБТІ «Інвентаризатор» № 8963 від 29.09.2016 року для надання нотаріусу, виданий на ім`я ОСОБА_1 . В листі вказано, згідно технічного паспорту станом на 23 серпня 2016 року квартира АДРЕСА_4 , відповідає наступним характеристикам: загальна площа квартири 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв. Площі по квартирі змінились в зв`язку з добудовою кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410; оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень, що не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року.

ОСОБА_1 до позовної заяви додано постанову приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негода І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2022 року. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що 14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негоди Ірини Володимирівни з наміром посвідчити договір купІвлі-продажу, а саме, продати належну їй квартиру АДРЕСА_4 .

Приватним нотаріусом Незгода І.В. розглянувши надані ОСОБА_1 документи та провівши їх правовий аналіз, зокрема, договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 1991 року виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за р. № 139, з якого вбачається, що вказане вище нерухоме майно придбане нею в період зареєстрованого шлюбу (шлюб зареєстровано 09.06.1979 року Чернівецьким міським ЗАГС) з гр. ОСОБА_2 , та рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.1997 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 25.12.1997 року, було встановлено, що вказане вище нерухоме майно є спільним майном подружжя. Не визначає, яка частка на який розмір частки ОСОБА_2 у квартирі вона претендує.

У зв`язку з цим та на підставі п.п. 4.2 п.3 Глави 13 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України «При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена», п.п. 4.3 Глави 13 Розділу II Порядку де вказано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, приватним нотаріусом Незгодою І.В. прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій - посвідченні договору купІвлі-продажу квартири АДРЕСА_5 .

Отже, приватним нотаріусом Незгодою І.В. було встановлено, що квартири АДРЕСА_4 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_1 не заперечує той факт, що квартири АДРЕСА_4 є спільним майном подружжя, яке придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Враховуючи обставини справи та наведені норми матеріального права суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу є їх спільною сумісною власністю, а відтак ОСОБА_2 , як співвласник вказаного нерухомого майна має законне право на володіння, розпорядження та користування своєю частиною квартири.

Щодо позовної давності заявленої ОСОБА_1 щодо зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові у справа № 541/312/21 (провадження № 61-2731ск22) від 10 серпня 2022 року зроблений висновок, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Про порушення свого права власності, як співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 дізнався 26.10.2022 року в день отримання у Полтавському районному суді Полтавської області судової повістки про виклик до суду та позовної заяви колишньої дружини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю з додатками.

У зв`язку з цим, строк позовної давності у справі про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 пропущений не був.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 показала, що вона з 1983 року по 2018 рік проживала по сусідству з квартирою, в якій проживали подружжя ОСОБА_13 . Їй відомо , що вони розлучились в 1998 році. В квартирі на той час була пристроєна добудова однак внутрішніх робіт проведено не було. Вона особисто допомагала ОСОБА_14 доробляти внутрішні роботи в прибудові і наскільки пам`ятає роботи були закінчені в 2010 році. Їй особисто ОСОБА_15 не повідомляв, що він відмовляється від своєї частки та взагалі після їх розлучення вона з ним не спілкувалась. Вона вважала , що ОСОБА_16 з ОСОБА_17 досягли згоди щодо майна і квартира була залишена ОСОБА_17 оскільки він позабирав інше майно.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 показала, що вона є старшою сестрою ОСОБА_1 . На час їхнього розлучення вона працювала в Росії та приїздила в Україну у тривалі відпустки десь на чотири місяці кожного року. Так перебуваючи у відпустці в травні 1998 році вона стала свідком того як ОСОБА_15 , який проживав вже окремо від її сестри, прийшов ОСОБА_17 та влаштував сварку в ході якої вдарив її сестру в обличчя в наслідок чого остання втратила свідомість та вони викликали поліцію. Також повідомила , що вона працювала в Росії десь до 2014 року в той період надавала кошти сестрі на прибудову яка була достроєна після їх розлучення. Особисто з ОСОБА_19 після їх розлучення вона не спілкувалась але вважала , що вони досягли згоди щодо майна і квартира була залишена сестрі оскільки він позабирав інше майно.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 повідомила, що вона є рідною донькою сторін. Після розлучення батьків в 1997 році батько жив окремо. Вона пам`ятає , що в 1998 році батько приходив до них додому і в них з матір`ю виник конфлікт щодо майна в ході якого батько- ОСОБА_15 вдарив матір. Опалення в добудові квартири робили після розлучення батьків. В добудові вона почала проживати десь з 2003 року як був завершений в ній ремонт. Після 2008 року вона виїхала в інше місце батько їй не повідомляв чи відмовляється він від зазначеної квартири.

З огляду на встановлені обставини враховуючи те, що допитані свідки не повідомили щодо того щоб ОСОБА_2 відмовлявся від спільної квартири а лише повідомили про наявність того факту ,що після розлучення ОСОБА_2 повідомляв колишній дружині ОСОБА_1 що претендує на спільне майно а тому суд вважає позовні вимоги за первісним позом такими , що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного підлягають відмові в задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

На підставі вище зазначеного, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

А отже в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя підлягає визнанню за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в складі приміщень: 1-а кімната (3) площею 17,8 кв.м., 2-а кімната (4) площею 15,9 кв.м., 3-я кімната (9), площею 10,0 кв.м., 4-а кімната (10) площею11,8 кв.м., коридор (1) площею 5,4 кв.м., коридор (2) площею 7,2 кв.м., санвузол (7) площею 3,0 кв.м., кухня (18) площею 10,6 кв.м., лоджія (з к=0,5) площею 2,1 кв.м., загальна площа 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв., одне відділення сараю у підвалі (1) площею 14,6 кв.м.

Питання судових витрат підлягає вирішенню на підставі ст.141 ЦПК України.

Так суд вважає таким, що підлягає до задоволення клопотання адвоката Листопад Н.А., щодо несплати в повному обсязі судового збору ОСОБА_1 при зверненні до суду оскільки останньою не було подано належної оцінки майна , що було зроблено ОСОБА_2 при зверненні до суду із зустрічним позовом а тому підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2041,50 грн., також підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останнім витрати на сплату судового збору при зверненні до суду із зустрічним позовом в розмірі 3041,50 грн.

Керуючись статтями 10, 12,76, 78, 80, 81, 89, 258,259,263,264,265,268 ЦПК України, та ст.ст.16,328 ЦК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні первісних позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в складі приміщень: 1-а кімната (3) площею 17,8 кв.м., 2-а кімната (4) площею 15,9 кв.м., 3-я кімната (9), площею 10,0 кв.м., 4-а кімната (10) площею11,8 кв.м., коридор (1) площею 5,4 кв.м., коридор (2) площею 7,2 кв.м., санвузол (7) площею 3,0 кв.м., кухня (18) площею 10,6 кв.м., лоджія (з к=0,5) площею 2,1 кв.м., загальна площа 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв., одне відділення сараю у підвалі (1) площею 14,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 2041,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3041,50 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: А. Г. Потетій