Справа №295/253/23-ц Головуючий в суді І інстанції Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/2321/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулися до суду з вказаним позовом, який обґрунтовували тим, що 19 листопада 1992 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій загинули двоє членів сім`ї ОСОБА_2 : ОСОБА_3 - чоловік, та його батько ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_1 отримала тяжкі ушкодження і наразі є особою з інвалідністю І групи, сама ОСОБА_2 у результаті отриманих травм є особою з інвалідністю II групи.

Власником джерела підвищеної безпеки, який спричинив аварію, що потягла за собою загибель годувальника ОСОБА_3 була юридична особа, на той час - радгосп імені Шевченка Талалаївського району Чернігівської області (далі - радгосп ім. Шевченка).

05 лютого 1997 року Богунським районним судом м.Житомира водія радгоспу ім.Шевченка ОСОБА_5 було визнано винним у скоєнні ДТП.

Цим вироком одночасно задоволено цивільний позов до радгоспу ім. Шевченка в сумі 58 593,60 грн за завдані матеріальні збитки. В частині стягнення збитків вирок було скасовано 06 червня 1997 року постановою президії обласного суду Житомирської області за протестом Верховного Суду України у зв`язку з необхідністю розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

22 лютого 1999 року керівництвом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка (далі - КСП ім. Шевченка), правонаступник радгоспу ім.Шевченко, і громадянами створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Обрій ЛТД» (далі - ТОВ «Обрій ЛТД»). Установчим договором і статутом ТОВ «Обрій ЛТД» передбачалось правонаступництво ТОВ «Обрій ЛТД» за КСП ім. Шевченка в частині заборгованості КСП ім. Шевченка перед державою Україна за податками і зборами станом на 01 травня 2000 року.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомир від 06 жовтня 1999 року задоволено клопотання про мирову угоду, проте стягнення суми за цим судовим рішенням стало неможливим у зв`язку з повною ліквідацією КСП ім. Шевченка без капіталізації призначених до виплати сум і без визначення правонаступників зі сплати боргу перед позивачами.

Згідно з протоколом №4 засідання тимчасової комісії Харківської сільської ради від 02 квітня 2001 року та додатків №1 і №3 до нього 526/527 майнових паїв та більше ніж 526/527 земельного масиву майна і земель КСП ім. Шевченка перейшли у володіння ТОВ «Обрій ЛТД», тобто 99,8% майна і більш ніж 99,8% земельного масиву без виплат і компенсацій позивачам, однак з повним погашенням боргу КСП ім. Шевченка перед державою Україна в особі державної податкової інспекції.

Вважаючи, що такий підхід до виконання цивільних зобов`язань є незаконним, позивачі звертались до суду з позовом до ТОВ «Обрій ЛТД» про оскарження законності пункту 1.3.1 установчого договору ТОВ «Агрофірма «Обрій ЛТД», згідно якого товариство самостійно визначило, що воно не є правонаступником КСП ім. Шевченка в частині боргів КСП ім. Шевченка перед кредиторами, окрім держави Україна в особі ДПІ. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2003 року у справі № 22а-2055/203, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2003 року, яка залишена без змін ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2006 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Обрій LTD» про визнання незаконним пункту 1.3 Установчого договору від 12 лютого 2000 року відмовлено. Мотивувальна частина цього рішення містить посилання на відсутність у статуті ТОВ Агрофірма «Обрій LTD» посилань, що це товариство є правонаступником КСП ім. Шевченка. Визначення правонаступництва ТОВ Агрофірма «Обрій LTD» за боргами КСП ім. Шевченка не було предметом позову в цій справі, а наявність чи відсутність правонаступництва в судовому процесі не встановлювалась. Суди посилались лише на наявність пункту в статутних документах.

У 2014 році ОСОБА_2 звернулась до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до ТОВ «Агрофірма «Обрій ЛТД» про стягнення завданої моральної шкоди в результаті ДТП, обґрунтовуючи свої позовні вимоги фактичним правонаступництвом відповідача аз активами, земельному масиву, врожаю і боргах КСП ім. Шевченка перед державою Україна в особі ДПІ. Проте 25 червня 2015 року рішенням суду у справі № 2-2119/12, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року і ухвалою ВССУ від 21 січня 2015 року, в задоволенні вимог відмовлено з огляду на встановлені обставини рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2003 року.

Таким чином, юридична особа - винуватець, яка завдала позивачам шкоди каліцтвом, є ліквідованою, а юридична особа - правонаступник, до якої перейшло все майно і майнові права та майнові обов`язки ліквідованої юридичної особи - винуватця перед державою Україна, не вважається правонаступником, оскільки держава Україна передбачила саме такий порядок ліквідації, за яким вимоги кредиторів-інвалідів не враховувались, на відміну від вимог зі сплати податків і обов`язкових платежів перед державою Україна, і не підлягали сплаті. Держава Україна не забезпечила правового механізму захисту позивачам - особам з інвалідністю своїх прав на отримання справедливої та законної компенсації, так як не надала можливості інваліду-кредитору через судову процедуру визначити правонаступника юридичної особи, ліквідованої поза процесом банкрутства за наявності кредиторів. Вади законодавства, відсутність у статті 16 ЦК такого способу як визнання правонаступником, унеможливлюють реалізацію інвалідами свого права на ефективний засіб правового захисту.

Отже, держава Україна не забезпечила позивачам - особам з інвалідністю однакових прав з іншими кредиторами (наприклад ДПІ) на отримання боргових зобов`язань з особи яка ліквідувалась (КСП ім. Шевченка), оскільки дія параграфу 2 глави 68 діючого ЦК не розповсюджується на події, які сталися до 01 січня 2004 року. При цьому, держава Україна, з огляду на чинне законодавство, не надає і не передбачає можливості стягнути шкоду з винних осіб, які за подіями до прийняття ЦК України допустили ліквідацію боржника за наявності невиконаних зобов`язань перед особами з інвалідністю. Отже держава Україна порушила основний принцип рівності всіх перед законом, закріплений в статті 21 Конституції України. Додатковим критерієм дискримінації є також несправедливість. Несправедливість і незаконність такого порядку ліквідації, за якого юридичні особи, які припиняються, мають право не сплачувати борги саме перед інвалідами протирічило діючим на той час нормам права, закріпленим у статтях 37 - 40 ЦК Української РСР.

У результаті позивачам завдано матеріальної шкоди, зокрема, до матеріальної шкоди, завданої державою Україна слід віднести невиконані в 2002 році виконавчі листи Богунського районного суду м. Житомира від 24 грудня 2001 року, що видані у справі № 2-2025. З огляду на припинення КСП ім. Шевченка, дії ліквідаційної комісії без виконання вимог статті 1200 ЦК України та держави України без врахування майнових вимог позивачів є дискримінацією позивачів як осіб з інвалідністю, в результаті чого держава Україна спричинила позивачам майнову шкоду в розмірі 1 750 532,18 грн.

Крім цього, позивачам держава Україна завдала не тільки матеріальної шкоди, яка полягає в здійсненні позивачами без компенсацій з боку винних осіб витрат на лікування, медичний догляд, матеріальну шкоду від виправлення шкоди здоров`ю позивачів від інвалідності, а й моральної шкоди, яка безпосередньо пов`язана з матеріальним затратам позивачів на відновлення здоров`я. Вважаємо адекватною сумою моральної шкоди (з урахуванням норми статті 440 ЦК УРСР) суму в розмірі 9 770 900,21 грн, яка відповідає здійсненим позивачами витратам на відновлення здоров`я та запобігання смерті годувальника для ОСОБА_1 - чоловіка ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним, з урахуванням уточнених вимог, просили суд стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1 750 532,18 грн та моральну шкоду в розмірі 8 020 368,03 грн, що разом становить 9 770 900,21 грн.; зобов`язати Кабінет Міністрів України включити присуджені до стягнення кошти на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до видатків Державного бюджету України поточного року, і доручити Державному казначейству України вчинити всі необхідні і достатні дії для здійснення виплат на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду від 12 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовують доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що на час вирішення питання про відшкодування шкоди завданої позивачам дорожньо-транспортною пригодою діяв Цивільний кодекс Української PCP від 23.11.1966р. (1.540-06). У відповідності до приписів статті 441 ЦК УPCP організація повинна була відшкодувати шкоду, заподіяну з впни її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, а у відповідності до норм статей 440 та 450 ЦК УРСР судам при вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної взаємодією джерел підвищеної небезпеки (наприклад зіткненням транспортних засобів), слід було виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 440 ЦК України).

Отже, вважають, що висновок суду першої інстанції про бездіяльність позивачів щодо стягнення шкоди з водія джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_5 не відповідає приписам діючих на той час цивільного і цивільно- процесуального законодавств та судової практики.

Вказують, що замість розширеного трактування позовних вимог, суд першої інстанції мав би застосувати приписи ч.3 ст.466 ЦК УPCP, якими встановлено, що «в разі ліквідації юридичної особи позови про відшкодування шкоди, заподіяної ліквідованою юридичною особою, пов`язані з ушкодженням здоров`я чи смертю громадянина, пред`являються до вищестоящої організації або до організації, зазначеної в рішенні про ліквідацію юридичної особи», а також норми пунктів 33-39 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998р. № 740 «Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності», які допускали ігнорування вищим органом юридичної особи вказівки в рішенні про ліквідацію юридичної особи до кого мають пред`являтися позови про відшкодування шкоди здоров`ю, а також хто має здійснювати розрахунок за завдані ушкодження здоров`ю і шкоду за заподіяну смерть по вже заявлених позовах.

Вважають, що оскільки Держава Україна передбачила саме такий порядок і спосіб ліквідації юридичних осіб, які завдали, шкоди здоров`ю позивачів, за яким виконання приписів ст. 466 ЦК УРСР було необов`язковим, а ліквідація КСП ім. Шевченка (як юридичної особи, яка на момент ліквідації мала статус відповідача в цивільному процесі по відшкодуванню шкоди завданої каліцтвом здоров`ю позивачів джерелом підвищеної небезпеки юридичної особи) могла відбуватися взагалі без обмежень, то таке законодавство в своїй сукупності має всі ознаки дискримінаційного по відношенню до інвалідів, як до осіб, які перебуваючи в судових спорах з КСП ім. Шевченка, законодавчо були позбавлені можливості дізнаватися про проведення ліквідації і про можливість загрози невиконання рішення суду про відшкодування шкоди завданої каліцтвом.

Від представника Держави України в особі КМУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на те, що наразі відсутні рішення судів, які набрали законної сили з приводу визнання протиправною бездіяльність КМУ щодо порушення прав позивачів, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок для відшкодування завданої шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із відсутністю спеціального закону у позивачів немає законних очікувань на відшкодування шкоди державою, тому відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1207 ЦК України на підставі загальних правил не може здійснюватись, а вимога про відшкодування шкоди має пред`являтись безпосередньо до особи, яка завдала шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 1992 року сталася ДТП, в результаті якої ОСОБА_3 і ОСОБА_4 загинули, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 одержали тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 05 лютого 1997 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні ДТП. Частково задоволені цивільні позови ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .

Постановою президії Житомирського обласного суду України від 06 червня 1997 року вирок Богунського районного суду м. Житомира від 05 лютого 1997 рокув частині стягнення з радгоспу ім. Шевченка грошових коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 1999 року у справі № 2-2627/99 затверджено мирову угоду, укладену ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_1 з одного боку та КСП ім. Шевченка з другового боку, за умовами якої: 1) ОСОБА_2 погодилася на оплату матеріальної шкоди з КСП ім. Шевченка на свою користь на додаткове харчування своє і дочки - 80 000,00 грн, що відповідає 17 205,00 у.о. за період до 06 жовтня 1999 року; 2) КСП ім. Шевченка визнає суму матеріальної шкоди на додаткове харчування у сумі 80 000,00 грн, що відповідає 17 205 у.о.; 3) КСП ім. Шевченка 80 000,00 грн зобов`язується сплатити ОСОБА_2 у сумі 35 000,00 грн, що відповідає 7 520,00 у.о., одноразово 06 жовтня 1999 року, решту - 45 000,00 грн, що на день підписання мирової угоди становить 9 700,00 у.о. - до 01 січня 2000 року.

Згідно з довідкою державної податкової адміністрації в Чернігівській області від 23 липня 2001 року № 4762/28-013 за додатком до установчого договору ТОВ агрофірма «Обрій» LTD взяла на себе зобов`язання зі сплати боргів реформованого КСП ім. Шевченка станом на 01 травня 2000 року до державного і місцевого бюджетів, Пенсійного фонду, Фонду зайнятості та Фонду соціального страхування.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2001 року у справі № 2-2025 стягнуто з ТОВ агрофірми «Обрій» LTD на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної шкоди за період з лютого 1997 року до лютого 2000 року одноразово заборгованість у розмірі 2 910,60 грн у зв`язку із втратою годувальника та 1 536,15 грн витрат за спеціальний медичний та звичайний сторонній догляд, а всього 4 446,75 грн. Стягнуто з ТОВ агрофірми «Обрій» LTD на користь ОСОБА_1 особи з інвалідністю І групи щомісяця на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника по 82,85 грн починаючи з часу набрання цим рішенням законної сили. Стягнуто з ТОВ агрофірми «Обрій» LTD на користь ОСОБА_1 особи з інвалідністю І групи щомісяця починаючи з часу набрання цим рішенням законної сили по 25,50 грн витрат на соціальний медичний догляд та по 17,00 грн витрат на звичайний сторонній догляд до наступного медичного переосвідоцтва. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2001 року у справі № 2-3158 стягнуто з ТОВ агрофірми «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_7 5 564,16 грн недоотриманого боргу на відшкодування заподіяної шкоди.

Постановами державного виконавця Литвиненка А. І. відділу Державної виконавчої служби Талалаївського району 18 січня 2002 року відкриті виконавчі провадження з виконання виконавчих листів, виданих у справах 2-2025, 2-3158.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 жовтня 2003 року та ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2006 року, відмовлено у задоволенні позову у справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 до Агрофірми «Обрій» ЛТД про визнання незаконним пункту 1.3 установчого договору АФ «Обрій» ЛТД від 12 лютого 2000 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 березня 2012 року відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову у справі № 2-411/2012 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ТОВ Агрофірма «Обрій» ЛДТ, третя особа - ОСОБА_5 , про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 березня 2012 року відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову у справі № 2-422/2012 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ТОВ Агрофірма «Обрій» ЛДТ про відшкодування шкоди на спеціальний медичний догляд та на звичайний сторонній догляд, що виникла внаслідок каліцтва.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 березня 2012 року відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову у справі № 2-421/2012 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ТОВ Агрофірма «Обрій» ЛДТ про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову у справі № 2-2119/12 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ТОВ Агрофірма «Обрій» ЛДТ, третя особа - ОСОБА_5 , про стягнення завданої моральної шкоди внаслідок ДТП в розмірі 100 000,00 грн, з підстав того, що ТОВ Агрофірма «Обрій» ЛТД не є правонаступником КСП ім. Шевченка.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2001 року у справі № 2-130 стягнуто з ТОВ агрофірми «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_7 193 428,26 грн на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП за період з 06 жовтня 1999 року до 05 вересня 2001 року.

Відповідно до довідки МСЕК від 06 травня 2019 року ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності з 26 квітня 2019 року як інваліду з дитинства безстроково.

Відповідно до довідки МСЕК від 12 вересня 2019 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності з 01 серпня 2014 року за загальним захворюванням безстроково.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення наступним.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (стаття 1166 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо (частина перша статті 1199 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.

У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті (частина перша статті 1200 ЦК України).

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Відшкодування збитків, що завдаються у позадоговірних відносинах, до яких відноситься і шкода, спричинена злочином та каліцтвом, розглядається не тільки як обов`язкова умова, але і як міра відповідальності.

Згідно із положеннями статті 1207 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Стаття 1177 ЦК України та частина друга статті 1207 ЦК України посилається на спеціальний закон, який повинен встановити порядок того, як держава має компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю або життю злочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 265/6582/16-ц суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції rationemateriae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy V. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Таким чином, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки отримання позивачами відшкодування із держави Україна на підставі статей 1177, 1207 ЦК України можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 26 липня 2021 року по справі № 209/1743/19 (провадження № 61-445св21).

Стаття 1177 ЦК України та частина друга статті 1207 ЦК України посилається на спеціальний закон, який повинен встановити порядок того, як держава має компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю або життю злочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 265/6582/16-ц суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy V. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Доводи апеляційної скарги зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду від 12 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: