Номер провадження: 22-ц/813/2079/24
Справа № 521/5655/23
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року ускладі судді Сегеди О.М.,

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем у справі вона перебуває у шлюбі, зареєстрованому 28 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №374. У період шлюбу у подружжя народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю. Позивач зазначала, що з кінця 2021 року вони з відповідачем однією сім`єю не проживають, шлюбні стосунки між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, втрата почуттів любові та поваги один до одного. На примирення вона не згодна, вважає, що збереження сім`ї є неможливим.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 26 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено: шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №374 розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_4 », відповідачу « ОСОБА_2 ». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при складанні позовної заяви, представник позивача не зазначив той факт, що позивач разом із їх спільною малолітньою дитиною виїхала за кордон ще 02.02.2022 де і знаходиться на даний час, самостійно визначила місце проживання дитини разом з матір`ю, проте не зазначила де саме зареєстрована і де проживає на даний час дитина. Зазначає, що рішення щодо виїзду в безпечне місто позивачем разом із їх дитиною було прийнято ними спільно, зокрема позивач разом із дитиною виїхали до Мадриду - міста Іспанії, а потім він дізнався, що дружина з донькою переїхали до своєї подруги в інше місто, де через деякий час донька йому розповіла, що мама зустрічається з іншим чоловіком і з яким вони їздять по місцям розваг. Донька при спілкуванні з ним висловлює нерозуміння таких відносин матері з іншим чоловіком та мріє про повернення в Україну, де її рідні та друзі. Наразі він не знає де саме проживає його дружина та його донька, а можливості виїхати і врегулювати питання щодо майбутнього його доньки він не має можливості, оскільки проходить службу в Збройних Силах України. Виходячи з року народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) дитині ще не має 10 років, а згоди на проживання дитини разом із матір`ю після розлучення ще і з іншим чоловіком він не надавав. ОСОБА_2 також зазначає, що своїм рішенням, суд позбавив його можливості не лише вирішити питання щодо подальшого місця проживання дитини згідно із Законами України та на території України, але і подальшої можливості бачитись та приймати участь у вихованні дитини та не врахував інтереси самої дитини.

У запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року без змін. Зазначає, що відповідачу ніхто не перешкоджав та не перешкоджає спілкуватися з донькою, а питання про місця проживання доньки, відповідачем не ставилося, так як він ніколи не заперечував щодо проживання доньки з нею. Відповідач займається маніпуляцією щодо виховання доньки, щоб помститися їй, так як в неї склалося життя із іншою людиною.

Позивач 22.02.2024 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача, представника позивача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2012 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 28.04.2012.

ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю, що сторонами не заперечується.

Як вказує позивач, з кінця 2021 року шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, втрата почуттів любові та поваги один до одного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами шлюбні відносини припинені з кінця 2021 року, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, відновлювати подружні відносини з відповідачем позивач не має наміру.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтями 51 Конституції України та 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Примушування жінки чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має суттєве значення.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Таким чином, з контексту вищевказаних правових норм випливає, що кожен із подружжя має право на розірвання шлюбу. Примушування до збереження шлюбу є порушенням права чоловіка, або дружини. Відповідно, шлюбні відносини формуються на вільному волевиявленні двох сторін.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Отже, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Жодних обставин за яких можливо зробити висновок про те, що шлюб сторін підлягає збереженню апеляційна скарга не містить.

Посилання відповідача на п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» про те, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини, є помилковим з огляду на наступне.

Судом встановлено, що шлюбні відносини фактично припинилися між сторонами з кінця 2021 року, апелянт не заперечував, що надавав згоду на виїзд позивача з їх спільною дитиною за межі кордону для проживання, крім того, у даному спорі предметом позову є розірвання шлюбу, при цьому вирішення питання визначення місця проживання дитини з одним із батьків не заявлялося сторонами.

Отже, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 29.02.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева