ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6633/23 Номер провадження 22-ц/814/3125/24Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 червня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 16:31:13 (11 червня 2024 року) до 09:05:27 (12 червня 2024 року); дата виготовлення повного текста судового 17 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь середній заробіток 258 900,00 грн за час вимушеного прогулу у період з 01.01.2023 по 30.06.2023 за 129 неоплачених повністю та частково робочих дні, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 13 700,00 гривень (адвокатські послуги).

Заявлені вимоги мотивовані такими обставинами.

Позивач з 06.11.2001 працює на посаді керівника відділу правового забезпечення АТ КБ «ПриватБанк», відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління відповідача.

Рішенням Октябрського районного суду від 18.11.2021 у справі №554/8601/21, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27.07.2022, визнано незаконним та скасований наказ банку за №Э.DN-УВ-2021- 7112961-п від 09.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 і поновлено його на роботі на посаді начальника відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ "ПриватБанк".

Наказом банку від 15.08.2023 № Є.28.0.0.0/1-7333328 скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , проте фактичного допуску поновленого на роботі рішенням суду працівника не відбулося, оскільки банком не було визначено конкретне робоче місце ОСОБА_1 , де він мав здійснювати свої обов`язки; банк з часу поновлення ОСОБА_1 на посаді не забезпечив останнього необхідними для роботи електронно-обчислювальними та обчислювальними машинами (комп`ютерами) та іншими матеріально-технічними ресурсами (офісна мебель, витратні матеріали тощо); з часу видання наказу про поновлення на роботі йому з боку банку був заблокований (обмежений) доступ до програмних комплексів останнього, необхідних для виконання ним його службових обов`язків; незважаючи на недопуск до роботи і відсутність можливості виконання своїх обов`язків, позивач щодня з`являвся на роботу та проводив табелювання початку та закінчення робочого дня, що підтверджується відповідними відмітками з програмного комплексу «Табелювання».

Наведені обставини свідчать про наявність вимушеного прогулу з боку ОСОБА_1 , причиною якого є фактичний недопуск до виконання попередніх обов`язків, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором.

Враховуючи штучно створені умови по недопуску до роботи у вигляді вимушеного прогулу з боку банку позивач був обмежений у можливості отримати винагороду за трудові успіхи та винахідливість у вигляді доплат, надбавок, премій, інших заохочувальних та компенсаційних виплат у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.04.2022 у справі № 554/8601/21 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача з роботи становить 2 519,73 гривен, то за час вимушеного прогулу з 01.01.2023 по 30.06.2023 банк повинен сплатити позивачу середній заробіток з розрахунку 2 519,73 гривень без врахування податків і зборів.

Фактично банком в період з 01.01.2023 по 30.06.2023 було нараховано 83 862,33 грн, а сплачено позивачу після утримання податків та зборів 66 880,53 грн заробітку. Різниця між середнім заробітком за час вимушеного прогулу в період з 01.01.2023 по 30.06.2023 за 129 робочих днів в розмірі 326 044,57 гривень та фактично виплаченими сумами за цей період 66 880,53 грн складає 259 164,04 гривен.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 червня 2024 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені обставин і доводи позовної заяви та стверджується, що наявні у справі докази достеменно підтверджують те, що відповідач на виконання рішення суду обмежився лише виданням наказу про поновлення на роботі, проте порушив право на працю позивачу і навмисно обмежив позивача у можливості виконання його функціональних обов`язків.

Звертається увага, що складені відповідачем акти про відсутність позивача на роботі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно вимог закону після складання таких актів роботодавець мав зажадати пояснень від працівника, провести службове розслідування, видати відповідний наказ, проте такого зроблено не було, бо мав місце недопуск до роботи.

Так як фактичного поновлення позивача на роботі не відбулося, то додаткове рішення суду у справі №554/8601/21, яким визначений розмір середнього заробітку позивача перед незаконним звільненням, має преюдиційне значення, тому висновки суду у цій частині суперечать як вимогам закону, так і фактичним обставинам.

У відзиві ОСОБА_2 , представник АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага, що основна теза позивача про фактичний недопуск до роботи не підтверджена належними і допустимими доказами, навпаки спростовується поясненнями самого позивача в інших судових справах, пов`язаних із звільненням (№554/9764/22 і №554/9634/23).

Наголошується, що позивачем не надано доказів про те, що він виконував будь-які службові обов`язки поза межами свого робочого місця упродовж спірного періоду, а щоденна реєстрація позивачем початку і закінчення робочого дня у системі «Табелювання» не спростовує факти відсутності на робочому місці, які оформлені належним чином.

Доводи апеляційної скарги про неналежне оформлення фактів відсутності позивача на роботі у спірний період не є переконливими, так як у межах цього спору питання вчинення прогулу не вирішується.

Стверджуючи про недопуск до роботи, позивач замовчує такі факти як надання йому відпусток, оплату лікарняних, відображення його робочого часу у табелях обліку використання робочого часу з проведенням оплати за виконану роботу.

Висновки суду про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом, передбаченого ст.233 КЗпП України, є обгрунтованими і не спростовані позивачем у належний спосіб.

29 серпня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшли: клопотання адвоката Кушнаренка С.А. і заява ОСОБА_1 , у яких викладено прохання відкласти розгляд справу у зв?язку із зайнятістю адвоката Кушнаренка С.А. в інших судових правах.

Апеляційний суд, заслухавши думку представника відповідача, приходить до висновку про залишення заявленого клопотання без задоволення з таких підстав.

У постанові Верховного Суду 01 жовтня 2020 року (справа № 361/8331/18) викладені такі висновки щодо застосування норми права.

«Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Виходячи з доводів касаційної скарги, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Отже, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.»

Адвокат Кушнаренко С.А. у клопотанні навіть не зазначив, у яких справах він зайнятий у цей день, не долучивши відповідних доказів.

Ця справа розглядалася судом першої інстанції майже рік, і ОСОБА_1 не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права з надання доказів упродовж судового розгляду справи, в апеляційній скарзі не порушується питання про дослідження нових доказів, не обгрунтована необхідність особистої участі позивача, який є юристом з досвідом, разом із адвокатом у суді апеляційної інстанції.

У справі наявні достатні докази для вирішення спору по суті, а надання переваги адвокатом участі в іншому судовому процесі не може бути підставою для відкладення розгляду справим у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 06.11.2001 працював на посаді керівника відділу правового забезпечення АТ КБ «ПриватБанк», відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління відповідача.

Наказом № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09.08.2021 ОСОБА_1 звільнено на підставі з п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18.11.2021, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27.07.2022, у справі №554/8601/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» за №Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «Приватбанк» на посаді начальника відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ "Приватбанк"; стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908,00 грн зі сплати судового збору; у задоволенні інших вимог відмовлено (т.1 а.с.12-17, 20-24).

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.04.2024 у справі №554/8601/21 стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 403 156,80 гривень; відповідно до пункту другого частини першої статті 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати ОСОБА_1 в межах платежу за один місяць в розмірі 55 434,06 гривень (т.1 а.с.18, 19).

Наказом АТ КБ "Приватбанк" від 15.08.2022 № Є.28.0.0.0/1-7333328 скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 (п.1 наказу), поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді (п.2 наказу), встановлено робоче місце ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні банку (п.6 наказу).

Повідомлення про поновлення на роботі від 16.08.2022 № 20.1.0.0.0/7-220816/9983 і наказ про поновлення ОСОБА_1 отримав 23.08.2022, що підтверджується трекінгом поштового відправлення №930.

Повідомлення про поновлення на роботі з наказом про поновлення на роботі направлено ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення Укрпоштою, що підтверджується: описом вкладення у цінний лист №930; копією реєстру поштових відправлень від 16.08.2022; трекінгом поштового відправлення від 16.08.2022 №20.1.0.0.0/7-220816/9983; опис вкладення у цінний лист №930; реєстр поштових відправлень від 16.08.2022; трекінг поштового відправлення № 930).

Наказами АТ КБ «Приватбанк» : від 16.08.2022 №Э.DN-ПО-2022-7351790 (42412769) ОСОБА_1 надано щорічну відпустку з 16.08.2022 по 08.09.2022 на 24 календарних дня; від 08.09.2022 №Э.DN-ПО-2022-42413940 (42413939) ОСОБА_1 надано додаткову відпустку батькам з дітьми з 09.09.2022 по 18.09.2022 на 10 календарних днів; від 30.06.2023 №Е.DN-ПО-2023-42409943 (42409942).

Після отримання від ОСОБА_1 листка тимчасової непрацездатності за період з 08 по 11.11.2022 АТ КБ «Приватбанк» здійснено нарахування та оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності відповідно до чинного законодавства.

Згідно з розрахунковими листками ОСОБА_1 після поновлення на роботі нараховано такі складові заробітної плати: оклад, оплату щорічної відпустки, оплату додаткової відпустки, оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, індексацію заробітної плати, виплати на виконання рішень суду в інших справах, внески на страхування життя та добровільне медичне страхування тощо.

За станом на дату звільнення позивача за скороченням штату та, відповідно, за станом на дату поновлення на роботі, а також у період з вересня 2022 року ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 16 745 грн, що підтверджується розрахунковими листками.

За відпрацьовані робочі дні з 01.01.2023 по 30.04.2023 заробітна плата у вигляді посадового окладу нарахована та виплачена ОСОБА_1 відповідно до зарахованих у табелі обліку використання робочого часу як відпрацьовані робочих днів, згідно до законодавства та умов трудового договору в повному обсязі.

З 24.05.2023 відповідачем виявлено, що, незважаючи на здійснення реєстрації початку та закінчення роботи, ОСОБА_1 не з`являвся на робочому місці, що зафіксовано актами про відсутність працівника на роботі за 24.05.2023, 25.05.2023, 26.05.2023, 29.05.2023, 30.05.2023, 31.05.2023, 01.06.2023, 02.06.2023, 05.06.2023, 06.06.2023, 07.06.2023, 08.06.2023, 09.06.2023, 12.06.2023, 13.06.2023, 14.06.2023, 15.06.2023, 16.06.2023, 19.06.2023, 20.06.2023, 21.06.2023, 22.06.2023, 23.06.2023, 26.06.2023, 27.06.2023, 28.06.2023, 29.06.2023, 30 червня 2023 року, складені відповідними працівниками банку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що після набрання законної сили рішення у справі №554/8601/21 про поновлення ОСОБА_1 . АТ КБ "Приватбанк" вчинив передбачені законом дії з виконання рішення суду: видано наказ про поновлення працівника на роботі, визначено робоче місце працівника та створено умови для належного виконання трудових обов`язків. Належне фактичне поновлення працівника на роботі підтверджується: зарахуванням у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 відпрацьованого часу, виплатою заробітної плати у вигляді посадового окладу за відпрацьовані робочі дні, використанням з відповідною оплатою різних видів відпустки (щорічна відпустка, додаткова відпустка працівникам з дітьми), оплатою працівнику періоду тимчасової непрацездатності відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_1 не надав роботодавцю пояснень щодо причин відсутності на роботі, не надав документів щодо наявності поважних причин такої відсутності (наприклад, листок тимчасової непрацездатності), також відсутні докази виконання працівником роботи у зазначені робочі дні. Також позивач не надав жодних доказів того, що його відсутність у приміщенні банку за адресою робочого місця була зумовлена виконанням будь-яких трудових обов`язків, передбачених трудовим договором або посадовою інструкцією.

Таким чином, з огляду на відсутність працівника на роботі та відсутність доказів виконання ним роботи у період з 24.05.2023 по 30.06.2023 заробітна плата не нараховувалась і не виплачувалась, через що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період відсутності працівника на роботі з невстановлених причин.

Рішеннями у справі №554/8601/21 було визначено середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 для визначення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте таке визначення не створює обов`язку для роботодавця після поновлення працівника на роботі щоденно здійснювати йому виплату середнього заробітку саме у такому розмірі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 24.07.2023, тобто під час дії редакції ст. 233 КЗпП України від 19 липня 2022 року.

Оскільки цей спір не є спором про звільнення, адже спір про звільнення ОСОБА_1 розглядався у справі №554/8601/21, то має застосовуватись тримісячний строк для звернення працівника з позовом.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 24.07.2023, тобто після спливу тримісячного строку без посилання на будь-які причини пропуску строку, що могли би вважатись поважними та без клопотання про поновлення пропущеного строку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням наведених вимог закону.

У постановах Верховного Суд від 06 грудня 2018 року (справа №465/4679/16), від 26 лютого 2020 року (справа №702/725/17), від 17 червня 2020 року (справа № 521/1892/18) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.»

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року (справа №761/36220/17) викладені такі висновки щодо тлумачення поняття «вимушений прогул».

«Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.»

Таким чином, за змістом наведених роз`яснень у межах розгляду цього спору мають бути встановлені такі ключові обставини: видання/невидання роботодавцем наказу про поновлення працівника на роботі; фактичний допуск/недопуск поновленого працівника до роботи; наявність/відсутність винних дій (бездіяльності) роботодавця, які б позбавляли працівника можливості вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правила оцінки доказів закріплені у ст.89 ЦПК України.

На виконання рішення суду АТ КБ «Приватбанк» 15 серпня 2022 року видано наказ, яким скасований наказ від 09 серпня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи; поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді начальника відділу; встановлено робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 у приміщенні банку, каб.№302 (т.1 а.с.28, 119).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 своєчасно був ознайомлений із вказаним наказом і отримав доступ до службового приміщення.

Основним доводом ОСОБА_1 на користь фактичного недопуску до виконання ним своїх службових обов`язків і позбавлення його таким чином можливості повноцінно виконувати свою роботу є теза про те, що він не був забезпечений матеріально-технічними ресурсами (офісна мебель, витратні матеріали, тощо), електронно-обчислювальною технікою (комп`ютерами), а також йому був заборонений доступ до програмних комплексів, що використовуються у банку.

Згідно строкового трудового договору (т.1 а.с.123-126), який слід вважати чинним (поновленим) у спірний період (з 01.01.2023 по 30.06.2023), працівник, тобто ОСОБА_1 у разі неможливості виконання будь-яких функцій, завдань зобов`язаний негайно подати керівництву банку доповідні чи пояснюючі документи; Банк, у свою чергу, зобов`язаний забезпечити працівника робочим місцем і умовами для нормального виконання ним своїх обов`язків у відповідності до наявних можливостей; у разі неможливості забезпечити належний організаційний рівень, банк зобов`язаний компенсувати витрачені працівником кошти на самостійне проведення організаційно-технічних заходів в узгодженому сторонами порядку (пункти 2.4, 3.2).

Позивач суду не подав доказів про те, що у відповідності до наведених вище умов трудового договору він звертався до керівництва банку із доповідними (іншими письмовими зверненнями) про існування конкретних недоліків у організаційно-матеріальному забезпеченні його роботи та/або ж самостійно вживав заходи для усунення існуючих недоліків в організації роботи.

Як слідує зі змісту інструкції керівника відділу правового забезпечення РП (т.1 а.с.197-199), зокрема пунктів розділу «Посадові обов`язки, функції та завдання», позивач як керівник відділу мав необхідність у доступі ПК «Промінь», модуль «Система обліку судових справ», проте у справі відсутні докази того, що він був позбавлений доступу до вказаної програми.

Як обгрунтовано виснував суд першої інстанції, належними, допустимими і достатніми доказами фактичного допуску позивача до роботи є нарахування і виплата йому заробітної плати, надання відпусток, оплата лікарняних (перших п`яти днів).

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність фактів відсутності позивача на робочому місці (на роботі) не можна вважати обгрунтованим, так як складені відповідачем акти (т.1 а.с.151-178) оформлені належним чином, у справі відсутні докази, які б ставили під сумнів їхню достовірність, а трудове законодавство надає роботодавцю право, а не обов`язок застосувати стягнення до працівника за порушення трудової дисципліни (ст.147-152 КЗпП України).

Оскільки поданими у справу доказами підтверджено, що рішення суду про поновлення позивача на роботі виконане роботодавцем належним чином (фактичний недопуск не доведений), то відсутні підстави для оцінки преюдиційності додаткового рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 квітня 2022 у справі № 554/8601/21.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини, характер спірних правовідносин і зроблені по справі правові висновки, апеляційний суд приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей у відповідності усталеної практики Європейського суду з прав людини у питанні тлумачення пункту першого статті 6 Конвенції (доступ до правосуддя) міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі не наведено нових фактів та відповідних доказів, які б спростовували правильні по суті висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 червня 2024 року року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов