судді Львівського апеляційного суду Приколоти Т.І.
Справа № 442/7268/23
Провадження № 22-ц/811/3213/23
19 лютого 2024 року м.Львів
у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького районного суду Львівської області від 17 жовтня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , з участю заінтересованих осіб: Дрогобицького відділу державої реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівськогої області і Західного міжрегіонального управління юстиції, про встановлення факту належності медичного свідоцтва про народження дитини.
Ужовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила встановити факт належності їй медичного свідоцтва про народження дитини (дублікат) №522 від 14 листопада 2007 року, виданого акушерсько-гінекологічним відділенням КНП «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності медичного свідоцтва про народження дитини, за участю заінтересованих осіб: Дрогобицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління юстиції.
Відмовляючи у відкритті провадження за вказаною заявою, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.
Статтею 315 ЦПК України визначено критерії щодо фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку. Відповідно до положень вказаної норми ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Медичне свідоцтво про народження не належить до правовстановлюючих документів та на підставі такого цивільні права не набуваються. Оскільки встановлення факту належності заявниці медичного свідоцтва про народження дитини не породжує юридичних наслідків, тому не може розглядатися судом в порядку окремого провадження як встановлення факту належності правовстановлюючого документа.
Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на те, що медичне свідоцтво про народження дитини є документом встановленого зразка, що породжує юридичні наслідки, оскільки, на його підставі відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану здійснює державну реєстрацію народження дитини. Від встановлення факту належності медичного свідоцтва про народження дитини заявниці у судовому порядку залежить державна реєстрація її народження в уповноваженому органі для забезпечення реалізації її цивільних особистих /майнових прав.
Постановою Львівського апеляційного суду від 8 лютого 2024 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова мотивована наступним.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження -це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне суд може встановлювати факти належності документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу.

Згідно з пп. «б» п. 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 « 52/5 підставами для проведення державної реєстрації є один із документів, зокрема медичне свідоцтво про народження (форма «103/щ), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 8 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024.

При відсутності вказаних документів та підстав для державної реєстрації для народження, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження дитини конкретною жінкою.

Враховуючи вищенаведене, медичне свідоцтво про народження дитини породжує юридичні наслідки, оскільки на його підставі відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану здійснює державну реєстрацію народження дитини.

Таким чином, від встановлення факту належності медичного свідоцтва про народження дитини заявниці у судовому порядку залежить державна реєстрація її народження в уповноваженому органі, в подальшому реалізація її цивільних особистих/майнових прав і чинне законодавство не передбачає іншого порядку його встановлення.

Суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що заява ОСОБА_1 не може розглядатися судом в порядку окремого провадження як встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Не погоджуюся з висновками колегії суддів апеляційного суду та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Із поданої до суду першої інстанції заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити факт належності медичного свідоцтва дитини (дублікат) № 522 від 14 листопада 2017 року їй - ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ).

Стаття 315 ЦПК України, зокрема, передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстанолюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імя`м, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті (п.6 ч.1).

Правовстановлюючий документ - документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. Це може бути - державний акт на право власності на земельну ділянку, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, трудова книжка, цивільно-правовий договір тощо.

Встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали здійснюється в судовому порядку (пункт 6 частини першої статті 315 ЦПК України, пункт 12 постанови пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються судом якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; у випадку, якщо державна установа, яка видала цей документ, не може виправити допущену в ньому помилку, або така установа ліквідована та архівні документи не збереглися.

Із позиції заявниці вбачається, що факт, який вона просить встановити, їй необхідний для реєстрації народження дитини у 2007 році, коли вона мала інше прізвище, а не « ОСОБА_1 ».

У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих в різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них.

Відтак, вважаю, що апеляційним судом безпідставно скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає вимогам закону і не підлягала скасуванню.

Суддя Т.І.Приколота