Постанова

Іменем України

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 757/57510/21-ц

провадження № 61-18678св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2023 рокуу складі колегії суддів Поліщук Н. В.,Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживача, стягнення пені, 3відсотків річних та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживача, стягнення пені та 3 відсотків річних.

Позовні вимоги мотивував тим, що він уклав з банком договори банківського вкладу: 05 листопада 2013 року № SAMDN1273, на виконання якого вніс на депозит 20 001,09 євро; 14 січня 2014 року № SAMDNWFD500, на виконання якого вніс на депозитний рахунок 8 594,42 євро; 14 січня 2014 року № SAMDNWFD300, на виконання якого вніс на депозитний рахунок 8 330,43 доларів США.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року його позовні вимоги про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь банківський вклад за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 20 001,09 євро, що еквівалентно 598 632,62 грн; проценти за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 4 169, 35 євро, що еквівалентно 124 788,65 грн; банківський вклад за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року у розмірі 8 594,42 євро, що еквівалентно 257 230,99 грн; проценти за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року у розмірі 848,12 євро, що еквівалентно 25 384,23 грн; банківський вклад за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 8 330,43 доларів США, що еквівалентно 223 838,65 грн; проценти за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 2 736,02 доларів США, що еквівалентно 73 516,86 грн; 3 відсотки від загальної простроченої суми виплат за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року та за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 1 863,80 євро, що еквівалентно 55 783,53 грн; 3 відсотки від загальної простроченої суми виплат за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 542,96 долари США, що еквівалентно 14 589,33 грн.

Зазначав, що рішення набрало законної сили згідно з постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року.

При примусовому виконанні вказаного рішення кошти надійшли на його рахунок у євро лише 26 січня 2021 року, а в доларах США - 28 січня 2021 року.

Він як тимчасово переміщена особа внаслідок окупації Автономної Республіки Крим зазнав істотних труднощів в організації побуту на материковій частині України у зв`язку з тим, що основна частина його накопичень зберігалась на депозитному рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» та була йому недоступна внаслідок недобросовісної поведінки банку в період з лютого 2014 року по січень 2021 року. Указував, що має право вимагати стягнення пені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а також 3 відсотків річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) України.

Просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 3 відсотків за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»: за порушення договору банківського вкладу № SAMDN1273 від 05 листопада 2013 року у розмірі 20001,09 євро за період з 27 квітня 2017 року по 25 січня 2021 року; за порушення договору банківського вкладу № SAMDNWFD500 від 14 січня 2014 року у розмірі 8 594,42 євро за період з 27 квітня 2017 року по 25 січня 2021 року; за порушення договору банківського вкладу № SAMDNWFD300 від 14 січня 2014 року у розмірі 8330,43 доларів США за період з 27 квітня 2017 року по 27 січня 2021 року.

Також просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 3 відсотки річних: за договором № SAMDN1273 від 05 листопада 2013 року у розмірі 1 247,64 євро за період з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року; за договором № SAMDNWFD500 від 14 січня 2013 року у розмірі 468 ,92 євро за період з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року; за договором № SAMDNWFD300 від 14 січня 2014 року у розмірі 598,60 доларів США за період з 01 липня 2019 року по 27 січня 2021 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

07 березня 2023 року рішенням Печерського районного суду м. Києва позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 відсотки річних за договорами:

- № SAMDN1273 від 05 листопада 2013 року у розмірі 943,61 євро за період з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року;

- № SAMDNWFD500 від 14 січня 2013 року у розмірі 405,47 євро за період з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року;

- № SAMDNWFD300 від 14 січня 2014 року у розмірі 394,39 доларів США за період з 01 липня 2019 по 27 січня 2021 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно із статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судвизначив період прострочення за договором № SAMDN1273 від 05 листопада 2013 року з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року; за договором №SAMDNWFD500 від 14 січня 2013 року- з 01 липня 2019 року по 25 січня 2021 року; за договором № SAMDNWFD300 від 14 січня 2014 року - з 01 липня 2019 року по 27 січня 2021 року.

Стосовно пені суд зазначив, що після подачі заяви про повернення вкладу розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами припинилися договірні правовідносини. Після ухвалення судом рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, підтвердженого судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.Тобто з моменту подачі заяви про розірвання договорів на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» та пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Суд відхилив доводи відповідача про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем, зазначив, що 17 листопада 2014 року банк уклав договір з ТОВ ФК «Фінілон», на яке перевів борг за спірними договорами банківських вкладів, проте банк не довів, що такий договір укладено зі згоди вкладника. Посилання відповідача на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, суд визнав необґрунтованими з тих підстав, що вони суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

16 листопада 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року в оскарженій частині змінено, викладено резолютивну частину судового рішення в новій редакції про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 відсотків річних за договорами:

- № SAMDN1273 за період з 01 липня 2019 року по 26 листопада 2020 року у розмірі 845,13 євро;

- № SAMDNWFD500 за період з 01 липня 2019 року по 26 листопада 2020 року у розмірі 363,16 євро;

- № SAMDNWFD300 за період з 01 липня 2019 року по 26 листопада 2020 року у розмірі 351,99 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій оскарженій частині судове рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, визначаючи період прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що боржник АТ КБ «ПриватБанк» 26 листопада 2020 року виконав рішення суду, що підтверджується даними платіжної вимоги від 18 листопада 2020 року № 18/20/5. Відтак відсутні підстави для застосування до відповідача положень статті 625 ЦК України після 26 листопада 2020 року. Апеляційний суд навів розрахунок та стягнув кошти за період прострочення станом на 26 листопада 2020 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 грудня 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Штронда А. М. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Верховний Суд переглядає справу у частині задоволення позову судами з огляду на межі касаційного оскарження судових рішень.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що 17 листопада 2014 року за оспорюваними договорами банківського вкладу змінено боржника з ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», про що розміщено повідомлення на офіційному сайті банку. Позивач не надав письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому слід вважати, що переведення боргу здійснено за згодою кредитора. Форма вираження волі сторони через мовчання є певною альтернативою усній і письмовій формам. Згода кредитора не є необхідним елементом договору про переведення боргу та не може впливати на його дійсність. Така згода може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. Банк не є належним відповідачем у справі.

Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не є нікчемним чи недійсним, як його по-різному трактують суди при розгляді подібних справ. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно (за власною ініціативою) за відсутності відповідного позову. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20.

За підсумками розгляду господарської справи № 904/1721/20 Верховний Суд у постанові від 01 червня 2022 року залишив у силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв'язку з істотною зміною обставин шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Наведена постанова Верховного Суду підтверджує факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та обов`язковість його виконання сторонами.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи

05 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 у філії «Кримське регіональне управління» банку укладено договір банківського вкладу № SAMDN1273 «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у сумі 20 001,09 євро для розміщення на депозитному рахунку (а. с. 10-11).

Відповідно до даних платіжного доручення від 05 листопада 2013 року № ОСОБА_1 перераховано на рахунок банку грошові кошти у сумі 20 001,09 євро (а. с.12).

14 січня 2014 року між банком та ОСОБА_1 у філії «Кримське регіональне управління» банку укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD300, за умовами якого сума вкладу склала 8 330,43 доларів США на строк 366 днів, тобто до 14 січня 2015 року включно, зі сплатою 10 % річних (а. с.13-14).

14 січня 2014 року між банком та ОСОБА_1 у філії «Кримське регіональне управління» банку укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD500, «Приват-Вклад», за умовами якого сума вкладу склала 8 594,42 євро на строк 366 днів, тобто до 14 січня 2015 року включно, зі сплатою 3 % річних (а. с. 15-16).

21 квітня 2017 року ОСОБА_1 надіслав на адресу голови правління банку нотаріально засвідчену заяву, в якій просив розірвати укладені з банком договори та повернути йому суми вкладів й нараховані відсотки (а. с. 20-21).

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року у справі № 729/887/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 20 001,09 євро, що еквівалентно 598 632,62 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 4 169, 35 євро, що еквівалентно 124 788,65 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року у розмірі 8 594,42 євро, що еквівалентно 257 230,99 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року у розмірі 848,12 євро, що еквівалентно 25 384,23 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 8 330,43 доларів США, що еквівалентно 223 838,65 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 2 736,02 доларів США, що еквівалентно 73 516,86 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 відсотки від загальної простроченої суми виплат за договором № SAMDNWFD500 «Приват-вклад» від 14 січня 2014 року та за договором № SAMDN1273 «Стандарт» від 05 листопада 2013 року у розмірі 1 863,80 євро, що еквівалентно 55 783,53 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 відсотки від загальної простроченої суми виплат за договором № SAMDNWFD300 «Стандарт» від 14 січня 2014 року у розмірі 542,96 долари США, що еквівалентно 14 589,33 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 9 605,00 грн судового збору (а. с. 22-27).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року змінено в частині стягнутого з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору, зменшено розмір з 9 605,00 грн до 8 740,55 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а. с. 28-31).

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року залишено без змін (а. с. 32-34).

Відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 26 січня 2021 року на рахунок перераховано 34 952,16 євро; 28 січня 2021 року - 11 548,39 доларів США (а. с. 35-36).

Згідно з випискою з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 26 листопада 2020 року Національним банком України на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» перераховано 1 737 934,84 грн з призначенням платежу - для виконання рішення суду у справі № 729/887/19 на користь ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише

у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитами позивача на ТОВ ФК «Фінілон»17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач-це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.

У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договорами банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення богу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Крім того, у межах розгляду справи № 729/887/19 за позовом ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення коштів суди досліджували доводи банку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року визнав такі доводи безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Верховний Суд також зазначив, що посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Позов у цій справі обґрунтований несвоєчасним виконанням рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 01 червня 2020 рокуу справі № 729/887/19, яким обов`язок сплатити суми вкладів, проценти та 3 відсотки річних на користь ОСОБА_1 покладено на АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22, сформульовано правовий висновок про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Вказані висновки не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, викладено загальний правовий висновок, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно без відповідної позовної заяви.

У справі, що переглядається суди, не кваліфікували договір про переведення боргу як недійсний чи нікчемний, а виходили з того, що договір про переведення боргу не породив правових наслідків для кредитора, тому вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, не спростовують висновків судів.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, провадження № 61-2979св20,зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України).

Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20, зазначено, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Вказаний висновок нерелевантний доспірних правовідносин, в яких договір про переведення боргу не створив правових наслідків для вкладника.

Банк у касаційній скарзі посилається на те, що постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про передення боргу від 17 листопада 2014 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Зазначає, що судовим рішенням підтверджено дійсність договору про переведення боргу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

ОСОБА_1 не був учасником справи № 904/1721/20 та встановлені постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року обставини преюдиційного значення для нього не мають.

Крім того, у цій справі суди дійшли висновку, що договір про передення боргу від 17 листопада 2014 року не створив правових наслідків для ОСОБА_1 , а не для АТ КБ «ПриватБанк» чи ТОВ «ФК «Фінілон».

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з рішеннями судів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення. Заявник у касаційній скарзі оспорює лише свій статус відповідача у справі, належність якого підтверджена судами обох інстанцій, проте не наводить підстав для скасування судових рішень по суті стягнення 3 відсотків річних за статтею 625 ЦК України. В оскаржуваній частині позовних вимог розмір задоволення позову апеляційний суд зменшив, тому Верховний Суд залишає без змін постанову апеляційного суду в частині задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік А. І. Грушицький Є. В. Петров