Справа № 643/8419/24
Провадження № 2-з/643/62/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі головуючої судді Броницької М.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

встановив:

У провадженні суду перебуває цивільна справа № 643/8419/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

02.09.2024 представник ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 звернулася у суд із заявою, у якій просить заборонити Департаменту реєстрації Харківської міської ради (пл. Конституції, буд. 7, 6-й поверх, м. Харків, 61200) здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що у випадку реєстрації власницею квартири ОСОБА_4 , яка на момент подання даної заяви чекає дитину, у спірній квартирі своєї новонародженої дитини, відчуження квартири буде фактично неможливим. Таким чином, відповідачі можуть уникнути звернення стягнення на квартиру, за рахунок якої, як зазначає представник позивача, буде погашено борг співвідповідача ОСОБА_3 . Тому на її думку наявні обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у виді заборони здійснювати реєстрацію будь-яких осіб у спірній квартирі потягне за собою неможливість відновити право позивача.

Також зазначила, що позивач вважає співмірним із заявленими позовними вимогами спосіб забезпечення позову у виді заборони здійснювати реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 будь-яких осіб до кінця розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи та заяву про забезпечення позову, дійшов наступного висновку.

Частина 1 статті 150 ЦПК України містить вичерпний перелік видів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім того, згідно з позицією Європейського суду з прав людини заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, Dћiniж against Croatia (Джиніч проти Хорватії), (заява № 38359/13), п.п. 61-62 та Karahasanoglu v. Turkey (Карагасаноглу проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в цивільному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно ч.1ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до п.п. 2 та 4 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом накладення заборони вчиняти певні дії та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно роз`яснень, що надані в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та реально існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2024 задоволено заяву представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, якою ОСОБА_4 заборонено відчужувати належне їй майно: двокімнатну квартиру площею 44,3 кв.м. по АДРЕСА_2 , що зареєстрована на праві власності на підставі договору дарування від 13.10.2023, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною та зареєстрованого в реєстрі за № 1885, тобто захід забезпечення позову вже є вжитий, суд не вбачає підстав для застосування ще одного заходу забезпечення позову.

Крім того, суд вважає, що захід, про який просить представник позивача, не відповідає предмету спору, не є співмірним, а також знаходиться на межі морально-етичних принципів, являє собою втручання у право власника реалізовувати своє тріаду повноважень щодо володіння, користування та розпорядження майном, а також є втручанням в права дитини на можливість бути зареєстрованою за місцем проживання батьків або одного з них. Такі втручання не є законними, не переслідують легітимну мету та не є необхідними у демократичному суспільстві.

Згідно норми ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до норми ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Норма ст. 383 ЦК України чітко регламентує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки № 388662690, сформованої 29.07.2024 о 11:59:06, вбачається, що співвідповідач у справі № 643/8419/24 ОСОБА_5 являється одноособовим власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 19287904). Право власності зареєстровано 13.10.2023 о 12:07:21 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною; індексний номер 69731131 від 13.10.2023; підстава державної реєстрації - договір дарування № 1885 від 13.10.2023, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною; номер розділу відомостей про речове право 52109951; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Тобто на даний час ОСОБА_5 виступає законним власником спірної квартири.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Це право серед іншого включає право співвідповідача на реєстрацію у належній їй квартирі будь-якої особи, а тим більше своєї малолітньої дитини.

Отже, застосування такого заходу забезпечення позову як заборона Департаменту реєстрації Харківської міської ради здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 порушить права та охоронювані законом інтересів співвідповідача у справі та буде не співвмірним із заявленими позовними вимогами. Крім того, вимога заяви побудована на документально не підтверджених припущеннях представника позивача, та, виходячи з її змісту по суті викладених обставин, є передчасною.

Таким чином, суд, вважає, що заява від 02.09.2024 представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 про встановлення заборони Департаменту реєстрації Харківської міської ради (пл. Конституції, буд. 7, 6-й поверх, м. Харків, 61200) здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 150, 151, 153, 353, 354 ЦПК України, суд -

постановив:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом встановлення заборони Департаменту реєстрації Харківської міської ради (пл. Конституції, буд. 7, 6-й поверх, м. Харків, 61200) здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі АДРЕСА_1 - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відмова у задоволенні заяви не є перешкодою для повторного звернення заявника з тими самими вимогами після усунення умов, що були підставою для відмови у задоволенні заяви.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя М.В. Броницька