Справа № 438/751/17 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1545/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Гай О.О.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника

ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом особистої приватної власності,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, у якому просила визнати за нею право власності на частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:050:0169, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано житловий будинок, загальною площею 46,8 кв.м. житловою площею: 21,7 кв.м., що заходиться по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 1000 кв.м, що заходиться за цією ж адресою, відповідно до договорів купівлі-продажу від 23.07.2009, укладених між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець). Вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між ними у рівних частках. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо розпорядження спільним майном, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання майна об`єктом права особистої приватної власності та просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 1000 кв.м, кадастровий номер :19:050:0169, для його обслуговування, особистою приватною власністю; стягнути з відповідачки ОСОБА_7 на його користь судові витрати.

В обґрунтування заявленого зустрічного позову покликався на те, що сторони з моменту реєстрації шлюбу не мали жодних доходів. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не був працевлаштований, отримував періодичні доходи за виконання будівельних робіт. Зароблених коштів не вистачало на харчування. Відповідач ОСОБА_7 після народження доньки ІНФОРМАЦІЯ_1 займалась виключно доглядом за нею. Фактично сім`я проживала за рахунок коштів матері ОСОБА_3 ОСОБА_8 , яка тривалий час з березня 2001 року по серпень 2016 року працювала в Італії. Саме мати ОСОБА_3 позичила останньому 10.02.2004 та 25.01.2006 в присутності двох свідків 9700,00 Євро та 9400,00 Євро відповідно для придбання нерухового майна. Зазначив, що нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка, для обслуговування і будівництва житлового будинку та господарських споруд придбані виключно за особисті кошти, тому є його особистою власністю.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 27.04.2023 первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 та право власності на ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:050:0169 за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом особистої приватної власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач просив за ОСОБА_9 визнати право власності на частину спірного будинковолодіння, однак суд вийшов за межі позовних вимог та здійснив його поділ.

Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, покликався виключно на презумпцію рівності часток подружжя. Також не надає будь-якої правової оцінки іншим доказам, поданим стороною відповідача, зокрема письмовим доказам, які незаперечно свідчать про наявність у ОСОБА_3 перед придбанням спірного будинковолодіння особистих коштів, які він набув до укладення шлюбу та виручив за рахунок реалізації особистого майна, а саме: квитанція № 67552 від 18.04.2006; заява на видачу готівки №111150 від 18.04.2007; договір купівлі-продажу від 04.09.2001; договір купівлі-продажу від 16.04.2007. Відтак, стороною відповідача спростовано презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна колишнього подружжя та наведено докази придбання будинковолодіння, яке є предметом позову, хоча і в шлюбі, але за особисті кошти ОСОБА_3 .

Вказує, що приміщення, вказані у Примітці до експлікації приміщень будинку садибного типу АДРЕСА_1 , збудовані самочинно, без дозвільних документів. Більше того, реконструкція житлового будинку (Літ.АІ) та будівництво господарської будівлі - гаражу (Літ.Г) також проведено самочинно, без дозвільних документів. Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанова № 127/28862/21 від 09.03.2023) не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367ЦК України.

Суд в свою чергу, не надав жодної оцінки даним аргументам, що вказує про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову повністю та про задоволення зустрічної позовної заяви, а саме: визнати дерев`яний житловий будинок, що складається з однієї кімнати житловою площею 21,7 кв.м та кухні, загальною площею 46,8 кв.м, з господарськими будівлями - літньою кухнею літ.Б, вбиральнею літ.В, металевою огорожею і бетонним замощенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 1 000 кв.м. (кадастровий номер :19:050:0169) для його обслуговування особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з даним рішенням в частині розподілу судових витрат, просить його у цій частині скасувати (змінити).

Вказує, що докази витрат позивачки на професійну правничу допомогу (договір та акт) були подані суду до закінчення судових дебатів, з клопотанням про покладення їх на відповідача. Суд відмовив позивачці в цьому клопотанні та не розподілив дані витрати між сторонами, як цього вимагає ЦПК України. Відмовляючи у клопотанні, суд послався на те, що позивач всупереч ст. 134 ЦПК України, не вказала у позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а також не надала суду доказів їх оплати. Однак, позов було подано 28.08.2017 за час дії попередньої редакції ЦПК України, яка не містила вимог щодо визначення у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

Щодо відсутності доказів оплати витрат позивачки на професійну правничу допомогу, то відповідно до пункту 3 Акту приймання-передачі наданих послуг від 09.03.2023 клієнт зобов`язується оплатити послуги адвоката протягом десяти банківських днів з моменту набранням рішенням суду законної сили.

Таким чином, наведені доводи місцевого суду є необґрунтованими, а рішення в частині розподілу судових витрат незаконним.

Просить рішення в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив проти задоволення скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2006, який розірвано на підставі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 23.08.2017 у справі № 438/681/17.

ОСОБА_7 змінено прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 29.05.2020, актовий запис № 97.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 23.07.2009, укладених між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), останній придбав житловий будинок, загальною площею 46,8 кв.м. житловою площею: 21,7 кв.м., що заходиться по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 1000 кв.м, що заходиться за цією ж адресою. Продаж зазначеного будинку з господарськими спорудами вчинено за ціною 57 500,00 грн. Продаж земельної ділянки вчинено за ціною 58 140,00 грн.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23558811 від 12.08.2009 право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги позивачки за первісним позовом, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності спірного майна, а саме житлового будинку, що заходиться по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, які були придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

При цьому суд враховував, що в договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23.07.2009 не вказано, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти ОСОБА_3 . Крім цього, як вбачається із нотаріально посвідченої заяви позивачки ОСОБА_1 від 23.07.2009, вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на купівлю спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до висновків експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 22.05.2019 за № 22034/18-34/155520/19-34 (а.с.203-210 т.1) встановити час виготовлення паперу, на якому виконана розписка про отримання позики 9700,00 Євро, датована 10.05.2005, та розписка про отримання позики 9400,00 Євро, датована 25.01.2006, не видається можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виготовлення паперу. Також встановити час виконання записів та підписів від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що містяться у розписці про отримання позики про отримання позики 9700,00 Євро, датованої 10.05.2005, та розписці про отримання позики 9400,00 Євро, датованої 25.01.2006, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних графітними олівцями.

З урахування вказаного, суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання ОСОБА_3 на наявність розписок від 10.02.2005 та від 25.01.2006 на підтвердження отримання ним позики у своєї матері ОСОБА_8 на загальну суму 19 100,00 Євро.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок, що заходиться по АДРЕСА_1 , та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських спору, що заходиться за цією ж адресою, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між сторонами у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 не спростовують правильних висновків суду в цій частині.

Разом з тим, як вбачається із копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який виготовлено станом на 12.05.2023, загальна площа будинку становить 155,7 кв.м., при цьому приміщення загальною площею 109,0 кв.м. збудовано самочинно, без дозвільних документів.

Враховуючи, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 367 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 372, 370 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід визнати право власності за кожним на ідеальну частку спірного житлового будинку, що складається з однієї кімнати житловою площею 21,7 кв.м. та кухні, загальною площею 46,8 к.в., з господарськими будівлями (цегляна літня кухня, дерев`яна вбиральна, металева огорожа, бетонне замощення), тобто без урахування самочинно збудованих приміщень, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.05.2019 у справі № 127/6698/16-ц (провадження № 61-18773св18), у якій суд вважав за можливе проведення поділу житлового будинку з господарськими спорудами без урахування самочинних будівель та прибудов.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору за № 19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги від 19.06.2018 та копію акту за №01 приймання-передачі наданих послуг до Договору за №19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги від 19.06.2018, складеного 09.03.2023 з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (а.с.3,4 т.3), з яких вбачається, що загальна вартість наданих адвокатом Биць І.А. послуг позивачці ОСОБА_1 становить 20 000,00 грн.

У постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

За таких обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може бути самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено, а понесені нею витрати професійну правничу допомогу документально підтверджені, та визначені у фіксованому розмірі, рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу слід скасувати та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 слід змінити, в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу скасувати, а решті залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1,2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27 квітня 2023 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 змінити. Викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Визнати за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати житловою площею 21,7 кв.м. та кухні, загальною площею 46,8 к.в., з господарськими будівлями (цегляна літня кухня, дерев`яна вбиральна, металева огорожа, бетонне замощення) та право власності на ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:050:0169 за адресою АДРЕСА_1 ».

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 27 квітня 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 01.03.2024

Головуючий

Судді