справа № 492/1500/23
провадження № 2/492/378/24
РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2024 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді - Гусєвої Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Гамурар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчого комітету Арцизької міської ради про визначення місця проживання дитини, -

встановив:

Описова частина

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачки

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на те, що між сторонами був укладений шлюб, від якого мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати з позивачем, який виховує, матеріально утримує дитину, створює їй належні умови для проживання, навчання у школі, гармонійного всебічного розвитку та виховання. Позивач має постійний дохід від ведення особистого селянського господарства, а також власне житло. Відповідачка після розірвання шлюбу між сторонами виїхала за межі України та не цікавилася дитиною, будь-якої участі в утриманні дитини не приймала, матеріально не забезпечувала, тому позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів та судом був виданий судовий наказ про стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини. Відповідачка не заперечує проти проживання дитини разом з батьком, однак від укладення договору про проживання дитини відмовляється, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Позиція та доводи учасників справи

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчого комітету Арцизької міської ради про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову.

Малолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні висловив своє бажання проживати з батьком.

Суд, розглянувши позовну заяву, заслухавши обґрунтування позивача та його представника, особисту думку дитини, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані із визначенням місця проживання дитини, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним Кодексом України.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19 травня 2015 року зареєстровано шлюб між сторонами (а. с. 7). Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 10 січня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 (а. с. 9, 10), позивачем у справі, та ОСОБА_2 (а. с. 11), відповідачкою у справі (а. с. 64-65).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21 липня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком зазначений ОСОБА_1 , позивач у справі, матір`ю - ОСОБА_2 , відповідачка у справі (а. с. 8).

Згідно з судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 21 листопада 2023 року з ОСОБА_2 , відповідачки у справі, на користь ОСОБА_1 , позивача у справі, стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, тобто з 31 жовтня 2023 року, і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 12).

Як вбачається з довідки № 548 від 11 жовтня 2023 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 16).

Відповідачка ОСОБА_2 виїхала до Угорщини, де працює відповідно до трудового договору від 27 лютого 2023 року (а. с. 18-22, 23).

06 жовтня 2023 року ОСОБА_2 склала заяву, що посвідчена нотаріально, у якій зазначила, що не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24).

Згідно з довідкою № 113 від 15 грудня 2023 року, ОСОБА_3 є учнем 3-А класу Арцизького ліцею № 4 з початковою школою та гімназією Арцизької міської ради (а. с. 17).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26 вересня 2023 року службою у справах дітей Арцизької міської ради встановлена відповідність всіх умов для проживання і утримання дитини за місцем проживання ОСОБА_1 , позивача у справі, та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору про місце проживання дитини ОСОБА_3 , 07 липня 2015 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Арцизької міської ради № 45 від 22 березня 2024 року, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , позивачем по справі, оскільки ОСОБА_2 , відповідачка у справі, надала заяву, в якій не заперечувала проти визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 (а. с. 67, 68-78).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно із частинами 1, 2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом з батьком ОСОБА_1 , що визнається сторонами у справі.

Основним доводом у судовому засіданні про існуючий «реальний» спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини було те, що мати ОСОБА_2 самоусунулася від виховання дитини, а вихованням дитини займається позивач ОСОБА_1 .

Разом з тим, в ході розгляду справи суд встановив, що з часу розірвання шлюбу між сторонами, малолітній ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачкою ОСОБА_2 не вчинялося жодних дій щодо зміни місця проживання сина сторін.

Суд зауважує, що будь-яких достатніх, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про наявність незгоди відповідачки з тим, щоб малолітній син сторін проживав з позивачем за місцем його проживання, суду не надано.

Отож, доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини в судовому порядку буде виключно в її інтересах чи призведе до поліпшення прав та інтересів дитини, суду не надано, як не надано і доказів, що в розумінні змісту положень частини 1 статті 160 СК України та частини 1 статті 161 СК України саме з вини відповідачки мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітній син.

Спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, сторони до звернення позивача в суд з даним позовом дійшли згоди щодо того, що дитина буде проживати разом з батьком, права позивача та дитини не порушені та не оспорюються, а ставлення відповідачки до виконання своїх батьківських обов`язків не є предметом дослідження у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши, докази у справі, а також те, що малолітній ОСОБА_3 проживав і продовжує проживати разом з батьком і в нього немає інтересу на зміну місця його проживання, суд дійшов до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили на необхідність визначення місця проживання дитини саме з позивачем ОСОБА_1 , що свідчить про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, статей 8, 18, 161 СК України, кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що на час пред`явлення позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання питання щодо проживання дитини з батьком між батьками дитини було врегульоване ними за взаємною згодою відповідно до частини 1 статті 160 СК України.

Будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання сина із ним не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким наразі немає, докази про таке відсутні.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

При цьому, суд враховує, що долучена позивачем до позовної заяви нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 , у якій вона надає згоду на проживання дитини з батьком ОСОБА_1 , не може свідчити про те, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте у справах про визначення місце проживання дитини, суд повинен займати більш активну позицію і встановлювати ґрунтовно усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях.

При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

При цьому захисту прав дитини та перевірки дотримання її прав та найкращих інтересів повинен сприяти не тільки той з батьків, з яким зараз знаходиться дитина, але й правоохоронні та інші державі органи в компетенцію яких входить перевірка інформації щодо дитини, її стану, місцезнаходження тощо.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що судом не встановлено порушення прав та інтересів позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.

Суд не приймає до уваги долучений позивачем письмовий доказ: акт опитування свідків від 11 жовтня 2023 року,оскільки відповідно до статті 229 ЦПК України суд досліджує докази безпосередньо, а отже показання свідків можуть бути належними при безпосередньому допиті їх в судовому засіданні, шляхом приведення до присяги та попередження про кримінальну відповідальність, тому зазначений доказ не є належними доказами, який містить інформацію щодо предмета доказування, в розумінні статті 77 ЦПК України.

Керуючись статтями 2, 7, 44, 48, 76-81, 89, 128, 141, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2024 року.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Гусєва Н.Д.