Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів - Дубенко Г.В., Зілінської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Жилу А.А., звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно отриманих коштів.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь позивача: грошові кошти у сумі 353 905,00 грн сплачені, як закриття боргу за кредитним договором №50008832 від 27 травня 2013 року, на підставі виконавчого напису №1829 від 03 грудня 2015 року; інфляційні витрати за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року в сумі 354 146,53 грн; 3% річних за користування коштами за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року у сумі 68 328,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 27 травня 2013 року між сторонами укладено кредитний Договір №50008832. Цільове призначення кредиту - на придбання автомобіля марки VW, модель Passat B7, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013. Позивач зазначив, що ціна автомобіля відповідно до Договору з дилером в еквіваленті 43 475,00 доларів США. Відповідно до умов кредитного договору компанія надала позичальникові кредитні кошти у розмірі 177 530,16 грн на строк 60 місяців, відсоткова ставка становила 9,90%. Перший внесок був здійснений у розмірі (в еквіваленті) 21 737,50 доларів США. Усі платежі за кредитним договором повинні були сплачуватись у гривні і підлягали розрахунку за відповідним обмінним курсом до доларів США. Графіком погашення сторонами погоджено погашення основного та додаткового кредитів, тіла та процентів у доларах США. 22 вересня 2014 року між сторонами була укладена додаткова угода до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили збільшення строку договору до 63 місяців. Відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків по договору №50008832 від 27 травня 2013 року, станом на 14 травня 2014 року ОСОБА_1 сплачено загальну суму в розмірі 124 872,52 грн. Обов`язкові платежі становлять 54 280,76 грн, сума переплати складає 70 591,76 грн. Позивач зазначає, що від виконання договірних зобов`язань він ніколи не ухилявся. 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хижняк А.М. був вчинений виконавчий напис №1829, за яким виконавчою службою Деснянського району було здійснене стягнення, вилучення майна (автомобіль, державний номер НОМЕР_2 ). Позивач посилається на те, що про вчинення виконавчого напису його ніхто не повідомляв. 23 травня 2016 року державним виконавцем був складений акт опису та арешту майна. Після вилучення автомобіля ОСОБА_1 , його негайно виставили на аукціон, оцінка автомобіля, на думку позивача, була навмисно занижена та складала 353 905,00 грн. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Хижняк А.М. з вимогою надати копію виконавчого напису, однак останній відмовив, мотивуючи тим, що всі справи передані до архів. Позивачем було сплачено 353 905,00 грн в рахунок погашення вимог по виконавчому напису. Не погоджуючись з вчиненим виконавчим написом позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , рік випуску - 2013, колір - бежевий, реєстраційний номер - НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_5 . Оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, отже відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача, сторона позивача вважає, що до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна, а відповідач володіє та користується коштами позивача з 14 червня 2016 року без належних правових підстав та незаконно. Посилаючись на положення ст. 1212 ЦПК України, позивач вважає, що грошові кошти у сумі 353 905,00 грн перебувають у відповідача безпідставно та підлягають поверненню позивачу з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних за весь період користування.

Вказана позовна заява та додані до неї документи подані в електронному вигляді через систему «Електронний суд» 19 листопада 2022 року. (а.с.1-5)

Зазначену позовну заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жили А.А. про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання копії ухвали.(а.с.14-16)

05 грудня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жила А.А. подав до суду сформовану в системі «Електронний суд» заяву про виконання ухвали суду, в якій зазначив, що у зв`язку з тим, що виконавчий напис за реєстровим номером №1829 від 13 грудня 2015 року визнаний таким, що не підлягає виконанню, відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим сторона позивача вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна, передбачених ст.1212, 1215 ЦК України та застосувати до отриманої відповідачем суми положення ст. 625 ЦК України. До заяви долучено копію квитанції про сплату судового збору в сумі 7 763,80 грн. (а.с.22-30)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. (а.с.31-33)

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

06 лютого 2023 року до суду надійшов відзив відповідач ТОВ «Порше Мобіліті» на позовну заяву, поданий представником - адвокатом Літвіновим Є.В., в якому представник просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві викладені обставини щодо укладання між сторонами кредитного договору, змін до нього, договору застави транспортного засобу та наведені умови цих договорів. У відзиві зазначається, що постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у справі 185/1541/16 змінено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення заборгованості та в частині стягнення судового збору, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором за додатковим кредитом в сумі 66 520 грн. 50 коп. та 3% річних в сумі 944 грн. 02 коп. за прострочення виконання вказаного зобов`язання, також стягнуто інфляційні втрати за прострочення виконання основного зобов`язання за період з 04 серпня 2015 року по 14 червня 2016 року в сумі 28 984 грн. та 3% річних - 9149 грн. При цьому врахований платіж ОСОБА_1 від 14 червня 2016 року в сумі 353 905,00 грн, а тому спір в цій частині, на думку представника, фактично вирішений судом. У відзиві наводяться обставини, встановлені вказаною вище постановою суду. Також у відзиві зазначається, що сплачені позивачем 14 червня 2016 року кошти в розмірі 353 905,00 грн були виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором №50008832, який є чинним і не визнаний судом недійсним. Крім того представник відповідача зазначає, що ці кошти були сплачені позивачем добровільно 14 червня 2016 року, отже строк позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутись до ТОВ «Порше Мобіліті» про їх повернення сплив 14 червня 2019 року. З цих підстав, у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, цим відповідач заявляє про застосування наслідків пропуску позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.46-51)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.124, 127-128)

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жила А.А. в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Літвінов Є.В. в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, в якій заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року (справа №185/1541/16-ц) первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором в сумі 281 230 гривень 53 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» судовий збір в розмірі 4 218 гривень 46 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання договору недійсним - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року (справа №185/1541/16-ц) рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ "Порше-Мобіліті" про стягнення заборгованості та в частині стягнення судового збору змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше-Мобіліті" заборгованість за кредитним договором за додатковим кредитом в сумі 66 520 грн. 50 коп. та 3% річних в сумі 944 грн. 02 коп. за прострочення виконання вказаного зобов`язання, також стягнути інфляційні втрати за прострочення виконання основного зобов`язання за період з 04 серпня 2015 року по 14 червня 2016 року в сумі 28 984 грн. та 3% річних - 9149 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ТОВ "Порше-Мобіліті" відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше-Мобіліті" судовий збір в розмірі 1562 грн. 39 коп.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду залишено без змін.

Стягнуто з ТОВ "Порше-Мобіліті" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4619 грн. 80 коп. (а.с. 71-80)

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року (справа №185/1541/16-ц) встановлено наступне:

«09 грудня 2016 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої 14 червня 2016 року відповідачем здійснено часткову оплату на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором в розмірі 353 905,00 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 273 683,23 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат….»

«…Судом встановлено, що в кредитному договорі № 50008832 від 27 травня 2013 року сторони визначили курс для обчислення платежів: курс філія «КІБ «ПАТ «Креді Агріколь Банк», що дорівнює: 8,1670 грн./ долар США. Перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля здійснено в еквіваленті 21 737,50 доларів США, ціна автомобіля відповідно до договору з дилером визначена в еквіваленті 43 475,00 доларів США.

Також відповідач ОСОБА_1 підписав представлені відповідачем ТОВ «Порше Мобіліті» загальні умови кредитування (т. 1 а.с. 21-28).

Відповідно до п. 1.1. загальних умов кредитування, Компанія (ТОВ «Порше Мобіліті») зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін.

Пунктом 1.3.1 додатку визначено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виявлення рахунка обмінного курсу банку, зазначного у кредитному договорі.

Відповідач ОСОБА_1 погодився з усіма умовами кредитного договору шляхом його підписання і взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. При цьому, ще при підписанні кредитного договору, позивач був попереджений про дані ризики.

З огляду на зазначене, суд не встановив, що ТОВ «Порше Мобіліті» під час укладання кредитного договору були порушені ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а також недобросовісної та нечесної поведінки з боку ТОВ "Порше Мобіліті".

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону….»

«…Доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності позивачем факту перерахування коштів на користь СК були перевірені апеляційним судом та спростовуються наданими позивачем платіжними дорученнями за період з червня 2016 року по травень 2017 року включно, відповідно до яких позивачем на користь АТ СК АХА Страхування", щомісячно перераховувались кошти, в тому числі і за страхування транспортного засобу, придбаного відповідачем, що підтверджується долученими до платіжних доручень звітами, в яких зазначено страхування автомобіля марки "Фольцваген" модель "Пассат В7", 2013 року випуску ….»

«…17 червня 2014 року між сторонами підписано договір про внесення змін/додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, на виконання якого позивач надав відповідачу суму додаткового кредиту у розмірі 112 687,20 грн., еквівалент суми в іноземній валюті - 9 390,60 доларів США та сторони погодили зміну строку кредиту до 63 місяців.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача за додатковим кредитом за період з червня 2016 року до травня 2017 року становить 66 520 грн. 50 коп.

Відповідач не надав суду докази, що вказаний борг був ним повернутий, а також не навів доводів з приводу невірного нарахування розміру заборгованості, а тому колегія суддів приходить до висновку, що вказана сума боргу підлягає стягненню судом.

Також з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання цих зобов`язань в сумі 944 грн.02 коп…»

«…З приводу вирішення позовних вимог про стягнення боргу за основним кредитом, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 22 вересня 2016 року за основним кредитом 30 554 грн. 60 коп., 5 209 грн. 56 коп. сума заборгованості за процентами, а також штраф 35 506 грн.03 коп. на підставі п 4.1.2. та п. 2.3. договору застави.

Вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хижняк А.М. було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого було звернуто стягнення на заставне майно з метою погашення заборгованості за спірним кредитним договором станом на 04 серпня 2015 року в загальній сумі 354 904 грн. 46 коп.

Представник позивача не заперечував в судовому засіданні, що у виконавчий напис частково включена та заборгованість, яку вони просять стягнути в межах даної справи, в тому числі і штраф в сумі 35 506 грн. 03 коп. Також представник позивача визнав, що виконавчий напис боржником було виконано 14 червня 2016 року та сплачено 353 905 грн….»

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року (справа №754/17204/18) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрій Миколайович, Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , рік випуску - 2013, колір - бежевий, реєстраційний номер - НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_5 . (а.с.6-зворот - 10)

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року (справа №754/17204/18) встановлено наступне:

«Судом встановлено, що 27.05.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір № 50008832, за умовами якого банк надав позивачу кошти у порядку та на умовах, визначених договором.

Також, в забезпечення вказаного кредитного договору 28.05.2013 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 50008832, відповідно до якого позивач заставив майно - автомобіль «Фольксваген Пассат», д.н.з. НОМЕР_4 .

03.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. було вчинено виконавчий напис, що зареєстрований у реєстрі за № 1829, про звернення стягнення на вищевказаний автомобіль в рахунок погашення заборгованості в розмірі 353 904,46 грн….»

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

На підтвердження обставин щодо того, що виконавчий напис, вчинений 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком Андрієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі за № 1829, ОСОБА_1 було виконано 14 червня 2016 року та сплачено 353 905,00 грн, позивачем долучено до матеріалів справи квитанцію 4688046 від 14 червня 2016 року на суму 353 905,00 грн з призначенням платежу « ОСОБА_1 ; Закриття боргу згідно виконавчого напису № 1829 від 03 грудня 2015 року. Договору застави №50008832» (а.с.12).

Крім того сторонами визнана обставина сплати позивачем 14 червня 2016 року 353 905,00 грн за виконавчим написом.

Предметом судового спору в даній справі є вимоги про повернення грошових коштів, сплачених позивачем на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню, а також стягнення інфляційних втрати та за 3% річних за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже, ч. 1 ст. 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Конструкція ст. 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами;

2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/13032/16-ц, провадження № 61-1582зпв18, зазначено, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Оскільки рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року (справа №754/17204/18) виконавчий напис, вчинений 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1829, яким звернуто стягнення на транспортний засіб: марка - VOLKSWAGEN, модель - PASSAT, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_1 , рік випуску - 2013, колір - бежевий, реєстраційний номер - НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_5 , на виконання якого позивачем сплачено відповідачу заборгованість в розмірі 353 905,00 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню, то отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 353 905,00 грн підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала.

Доводи відповідача про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факту визнання виконавчого напису (на підставі якого позивачем були сплачені грошові кошти) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України викладений Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі 910/16664/18.

Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Крім того, в силу положення ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Встановивши те, що відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернув їх, суд убачає наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі

№ 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі

№ 759/1206/17 (провадження № 61-40св19), від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св21) та від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21).

Правильність нарахування позивачем інфляційних втрат за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року в сумі 354 146,53 грн та 3% річних за користування коштами за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року у сумі 68 328,00 грн не оспорюється відповідачем.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення 353 905,00 грн, набутих без достатньої правової підстави, а також інфляційних втрат за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року в сумі 354 146,53 грн та 3% річних за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року у сумі 68 328,00 грн.

Разом з тим, представником відповідача у відзиві викладена заява про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження

№ 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Судом за матеріалами справи не встановлено обставин, визначених статтями 263, 264 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

За ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже в даному випадку початок перебігу позовної давності пов`язується не з датою звернення позивача до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, чи з датою набрання законної сили рішення суду за результатами розгляду такого позову, а з певним днем - коли почалось виконання позивачем виконавчого напису.

Позивачем виконавчий напис був виконаний 14 червня 2016 року сплатою 353 905,00 грн. Отже саме з цієї дати підлягає відрахуванню строк позовної давності, оскільки починаючи з 14 червня 2016 року позивач мав право звернутися з вимогою до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів.

Тому на момент звернення до суду з позовом (19 листопада 2022 року) загальна позовна давність сплила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,

§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення 353 905,00 грн, набутих без достатньої правової підстави, не підлягають задоволенню через сплив позовної давності.

Що стосується вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 14 червня 2016 року по 19 листопад 2022 року, суд зазначає, що вказані вимоги є похідними від вимоги про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, і до них також підлягає застосуванню позовна давність, з огляду на таке.

Згідно положень ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Щодо трансформації зобов`язання сторін у натуральне Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20) викладено наступний правовий висновок: «Верховний Суд в оцінці вимог про стягнення суми боргу та нарахованих відсотків виходить з того, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання… …Відмовляючи у позові у зв`язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за сумою боргу та за відсотками, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, дійшли висновків про сплив позовної давності. … Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши направлення позикодавцем 01 серпня 2013 року вимоги про повернення боргу (тобто вчинення ним одностороннього правочину), дійшли висновків, що станом якнайменше на вересень 2013 року позивач був та/або мав бути обізнаний про порушення його цивільного права, проте всупереч принципу добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин зволікав майже три роки (без трьох місяців) та вдруге направив письмову вимогу відповідачу, після чого за спливом майже двох з половиною років звернувся до суду з позовом.»

Щодо правових підстав застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у натуральному зобов`язанні Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20) викладено наступний правовий висновок:

«Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема просив суд стягнути з відповідача суму інфляційних втрат за період з травня 2016 року до квітня 2019 року.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас необхідно враховувати, що правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) в що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку….

…Натомість у справі, яка переглядається, кредитор не отримав судового захисту порушеного права на погашення заборгованості за сумою позики та процентами у зв`язку зі спливом позовної давності, що має наслідком перетворення зобов`язання сторін у натуральне.»

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19

(№ 753/21770/14) (провадження № 61-1903св20) зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даній справі також має місце трансформація правовідносин між сторонами у натуральне зобов`язання, оскільки позивачу в цій справі відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення 353 905,00 грн, набутих без достатньої правової підстави, через сплив позовної давності.

З цих підстав є правомірним застосування позовної давності й до вимог про стягнення

3 % річних та інфляційних втрат, про яку заявлено відповідачем у справі, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позову й у цій частині вимог.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно отриманих коштів, у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 16, 251-254, 256, 257, 260-262, 266, 267, 625, 1212 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (, місце знаходження: м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1-В) - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: