Номер провадження: 22-ц/813/4192/24
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Коваленко О.Б.14 грудня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 500588 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2020 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 була задоволена у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 500588,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. від 10.02.2021 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500588,00 грн.

12.10.2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси, за заявою ОСОБА_1 було скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2020 року.

25.01.2022 року, в рамках виконавчого провадження, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто два платежі у розмірі 4980,85 грн. та 92689,52 грн., що станом на день оплати складало 3488,27 доларів США (курс НБУ 27,9998 грн. за один долар США).

06.12.2022 року, в рамках виконавчого провадження, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 20373,76 грн., що станом на день оплати складало 557,14 у.е. (курс НБУ 36,5686 грн. за один долар США).

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що загальна сума заборгованості, яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , становить 118044,13 грн., що еквівалентно 4045,41 доларів США на час перерахування відповідачем часток заборгованості.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 15954,60 доларів США, яку ОСОБА_2 просив стягнути в уточненому позові.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2023 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 15954,60 доларів США згідно з розпискою від 03.02.2020 року, та судовий збір в сумі 5005,88 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, не повідомивши апелянта належним чином про час і місце розгляду заяви, фактично позбавив останнього права на участь в судовому засіданні, наданні доказів та заперечень проти поданої позовної заяви, чим порушив права відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 заперечує отримання грошей у борг та підписання розписки про їх отримання.

Сторони про розгляд справи на 22.10.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного ст. 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЕСПЛ від 13.12.2011 року у справі «Трудов проти Росії», заява N 43330/09).

Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, суд апеляційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань».

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення судових повісток ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2020 року ОСОБА_1 отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 20000 доларів США.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 500588 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2020 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволена у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 500588,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. від 10.02.2021 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500588,00 грн.

12.10.2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси, за заявою ОСОБА_1 було скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2020 року.

25.01.2022 року, в рамках виконавчого провадження, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто два платежі у розмірі 4980,85 грн. та 92689,52 грн., що станом на день оплати складало 3488,27 доларів США. (курс НБУ 27,9998 грн. за один долар США).

06.12.2022 року, в рамках виконавчого провадження, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 20373,76 грн., що станом на день оплати складало 557,14 доларів США (курс НБУ 36,5686 грн. за один долар США).

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 надав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що загальна сума заборгованості, яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , становить 118044,13 грн., що еквівалентно 4045,41 доларів США на час перерахування відповідачем часток заборгованості.

На підставі викладеного, у уточненому позові ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 15954,6 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абз. 1 ч.1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абз.1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даному випадку, колегія суддів вважає встановленим, що між позивачем і відповідачем 03.02.2020 року був укладений письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача суму позики у розмірі 20000 доларів США та зобов`язався її повернути до 17.02.2020 року, однак одержаних у позику коштів не повернув, на підставі чого суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики, адже доказів не підписання ним цього договору або неотримання позики за цим договором відповідач ОСОБА_1 не надав.

Щодо суми боргу колегія суддів враховує, що у межах виконавчого провадження №64460618 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто два платежі у загальному розмірі 118044,13 грн., що еквівалентно 4045,41 доларів США на час перерахування відповідачем часток заборгованості, у зв`язку із чим вказана сума має бути відрахована із загальної суми боргу у розмірі 20000 доларів США.

Тобто, сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 03.02.2020 року, становить 15954,60 доларів США (20000 - 4045,41 = 15954,60 ).

Щодо стягнення суми боргу у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення заборгованості за розпискою від 03.02.2020 року у іноземній валюті, а саме у розмірі 15954,60 доларів США.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2023 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми судового збору за подання позову в сумі 5005,88 грн.

Керуючись ст. 367,368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за розпискою від 03 лютого 2020 року у розмірі 15954,60 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 5005,88 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 листопада 2024 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе