Справа № 454/1998/21 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я.
Провадження № 22-ц/811/2561/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Салата Я.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Пащука А.І., позивачки ОСОБА_2 , представника позивачки адвоката Огорілка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

в червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати його таким, що втратив право на користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказувала на те, що їй на праві особистої власності належить будинок по АДРЕСА_1 , який вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 вересня 2011 року, після смерті матері ОСОБА_4 .

Окрім позивача в цьому будинку зареєстрований, ще її колишній чоловік - ОСОБА_1 , та діти від першого шлюбу: ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - донька, а також ОСОБА_7 - онук.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року шлюб сторін, зареєстрований 24 жовтня 2006 року Сокальським районним відділом РАЦ у Львівській області № 234, розірвано.

В даний час, позивач та відповідач не підтримують жодних зв`язків, останній уже більше року у будинку не проживає, жодним чином в утриманні, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків по його утриманню. Позивачці невідоме місце його перебування. Факт непроживання відповідача у будинку, підтверджується актом від 26 травня 2021 року, що виданий Сокальською міською радою та підтверджений сусідами. Окрім непроживання в спірному будинку по АДРЕСА_1 , повідомляє ще й про те, що між сторонами після розірвання шлюбу існують неприязні відносини, що унеможливлює спільне проживання. Дітей від шлюбу у сторін немає. Оскільки відповідач у спірному житлі не проживає, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому, позивач вважає, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 .

На думку заявника, оскаржуване судове рішення є незаконним, оскільки таке прийняте при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідність висновків суду, викладених в рішенні суду обставинам справи. Також судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що насамперед, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, свідомо зазначила неправильну адресу проживання відповідача, через що відповідач не знав про розгляд справи в суді, оскільки через стан здоров`я (операційне втручання через онкологічне захворювання), не має доступ ні до телефону, ні до комп`ютера. Крім того, позивач не повідомила суду, що із відповідним позовом вона звертається вдруге. Так, у 2020 році позивач зверталася з позовом до відповідача та просила суд ухвалити рішення, яким визнати його таким, що втратив право на користування будинком. Однак, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. Судове рішення постановою Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишене без змін. А відтак, суд мав з`ясувати та врахувати, що спір між тими самими сторонами та з тих самих підстав вже розглядався в суді. На думку апелянта, суд мав врахувати той факт, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 через операцію та лікування. Позивач систематично чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В листопаді 2023 року надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Огорілка Юрія Володимировича на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду позивача із рішенням суду першої інстанції. Позивачка вважає таке законним та обґрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог матеріального і процесуального права. Зазначає, що відповідач біля чотирьох років не проживає у будинку позивача, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, жодних вимог про вселення, усунення перешкод у користуванні житлом, яке відповідач вважає своїм, він не заявляв.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Спрощене позовне провадження призначене, зокрема для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (пункт 4 частини четвертої статті 19 та пункт 1 частини першої і частина друга статті 274 ЦПК України).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження врегульовано статтею 279 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої цієї статті Кодексу розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій, зокрема зазначаються : за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа; дата, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи по суті, якщо справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; строки для подання відповіді на відзив та заперечень, якщо справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження (пункти 4, 6 та 9 частини другої статті 187 ЦПК України).

Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали (частина четверта статті 178 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою цієї статті Кодексу Ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог частини п`ятої статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів

Відповідно до положень частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (частина шоста статті 272 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про її відкриття та про місце, дату і час судового засідання, якщо судове засідання проводиться є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим як про наявність в суді справи, так і про місце, дату і час судового засідання, якщо таке проводиться але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи за відсутності проінформованості учасника процесу щодо цього є порушенням статті 6 Конвенції.

У справі, що переглядається:

- 10 червня 2021 року в суді першої інстанції зареєстровано позовну заяву ОСОБА_2 , яка згідно протоколу автоматизовано розподілу справи між суддями цього ж дня розподілена судді Адамовичу М.Я. (а.с. 1-22);

- 11 червня 2021 року судом надіслано запит про надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача (а.с. 23), відповідь на який зареєстровано в суді 03 серпня 2021 року (а.с. 24);

- ухвалою суду від 28 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 25);

- 09 лютого 2022 року ухвалено оскаржуване рішення (а.с. 26-28)

Проте, матеріали справи не містять відомостей як про надіслання відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї документами, так і ухвали про відкриття провадження у справі.

За таких обставин доводи апеляційної скарги у частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Щодо вирішення спору по суті.

Судом встановлено, що позивачці належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину від 22 вересня 2011 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 вересня 2011 року та від 24 червня 2014 року.

В даному житловому будинку, окрім позивачки, зареєстровані: її колишній чоловік - ОСОБА_1 , діти від першого шлюбу ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - донька, а також ОСОБА_7 - онук.

Відповідач ОСОБА_1 фактично не проживає у будинку, що вбачається із акту від 26 травня 2021 року, та не заперечується самим відповідачем.

Позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі №310/1912/19 (провадження № 61-3370св20) зазначено, що:«відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін».

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_2 як власник житла за адресою: АДРЕСА_1 має право на безперешкодне користування та розпорядження належним їй будинком.

З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачкою, яка є власником житлового будинку, а також відповідачем, який є її колишнім чоловіком, а відтак, колишнім членом сім`ї власника, щодо права останнього на користування чужим майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановивши, що позивачці належить житловий будинок АДРЕСА_1 , у цьому будинку зареєстровані позивачка ОСОБА_2 , її колишній чоловік - ОСОБА_1 , діти від першого шлюбу ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - донька, а також ОСОБА_7 онук, відповідач у спірному будинку не проживає, у 2018 році припинив сімейні відносини з позивачкою внаслідок розірвання шлюбу, і з цього часу спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, прийшов до вірного висновку що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц, який, згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач систематично чинить йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням, не з`ясував та не врахувати, що спір між тими самими сторонами та з тих самих підстав вже розглядався в суді і рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 травня 2020 року, яке набрало законної сили, вже надана оцінка даним обставинам та встановлено, що за відповідачем зберігається право користування будинком, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Докази про те, що відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спірним будинком в матеріалах справи відсутні. Спір, який розглядався судом у 2020 році з приводу користуванням спірним житлом, дійсно мав місце між тими ж сторонами, однак з підстав систематичного порушення відповідачем як особою, яка перестала бути членом сім`ї власника житла, правил співжиття (стаття 116 ЖК України), що не є то тотожним характеру правовідносин у даній справі.

Відтак, під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження лише доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, а інші доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки визнані колегією суддів безпідставними.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич