Справа № 369/7253/23
Провадження № 2/369/1218/24
РІШЕННЯ

Іменем України

03.09.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Біла Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що має з відповідачем спільного неповнолітнього сина ОСОБА_6 , 2016 року народження. Після народження дитина постійно проживала разом з нею та перебував на її утриманні, вона займалась його вихованням, розвитком. ОСОБА_3 практично не займався вихованням сина. На даний час між ними виникли суперечки щодо місця проживання дитини, у позасудовому порядку дійти згоди не можуть.

Вказала, що вона працює, має постійний стабільний дохід, який забезпечить всі потреби дитини, має житло, в якому створені всі умови для проживання, навчання дитини. Для всебічного розвитку дитина, за місцем свого постійного проживання (Святошинський район м.Києва) відвідує спортивну секцію з футболу, гурток з спортивного плавання, відвідує дошкільні підготовчі заняття, займається англійською мовою. Також ОСОБА_6 зарахований до першого класу Приватного християнського ліцею «Ріка життя». Всі витрати на це несла лише вона.

Натомість відповідач ніколи не мав та не має постійного заробітку, офіційно не працював, має проблеми з банківськими установами, не реалізувався і як чоловік. Фінансово не допомагає їй у догляді за дитиною. На тривалий термін ОСОБА_3 залишав свого сина, покладаючи всі зобов`язання по догляду за дитиною лише на нею, що в період карантинних обмежень було складно поєднати з роботою. А грудня 2023 року відповідач практично не цікавився життям свого сина, вживав алкогольні напої, висловлювався в її бік нецензурними словами, проявляв фізичне, а частіш психологічне насильство щодо неї, в тому числі в присутності дитини.

Просила суд:

визначити місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 ;

судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року цивільну справу передано до Шевченківського районного суду м.Чернівці для розгляду за підсудністю.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року ухвалу районного суду скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2023 року:

зобов`язано службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації надати висновок щодо доцільності чи недоцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 ;

зобов`язано службу у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області надати висновок щодо доцільності чи недоцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

27 грудня 2023 року служба у справах дітей та сім`ї Святошинська районна в місті Києві державної адміністрації повідомила про неможливість надання висновку, оскільки дитина не проживає на території Святошинського району м.Києва.

05 лютого 2024 року до суду надійшов висновок Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

23 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_3 вказав, що з 2012 року він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .. З 2015 року почали планувати народження дитини. У 2016 році народився син ОСОБА_6 . До 2022 року проживали разом. Через наявність у ОСОБА_1 інших стосунків з адвокатом Лісіцьким А.В. припинили спільне проживання та стосунки. За словами ОСОБА_6 цей чоловік поводився з ним грубо, кричав на нього, навіть застосовував силу, тому його дитина боїться та не бажає бачитись з мамою, коли вона з адвокатом. Також ОСОБА_6 розповідав, що мати його залишала на тривалий час з чужими людьми, при цьому йому розповідала неправдиву інформацію про місце перебування дитини. На всі його прохання, вимоги щодо належного догляду за дитиною, позивачка залишала без реагування.

У квітні 2023 року він та ОСОБА_1 приїхали забрати сина зі змагань. Останній навідріз відмовився їхати додому з мамою, тому він забрав дитину до себе в будинок в СТ Мрія. З того часу дитина постійно проживає разом з ним, він несе витрати на дитину, займається його вихованням, розвитком. Він не чинив та не чинить жодних перешкод у побаченнях дитини з мамою. Для розвитку дитини та підготовки до шкоди наймав репетиторів. Досить часто, в тому числі задля безпеки дитини, він їздить в м.Чернівці. Він має постійний заробіток, достатній для утримання сина, забезпечення його всім необхідним, не зловживає спритними напоями, психотропними речовинами. Вважає, що за час спільного проживання вони прив`язались одне до одного та розлучення з батьком завдасть дитині психологічної травми. Просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача позовні вимоги підтримали. Суду також пояснили, що всі докази стверджують та підтверджують саме любов матері до сина, її піклування про розвиток дитини, натомість агресивне ставлення батька дитини, налаштування дитини проти матері. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник служби у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області позовні вимоги та поданий висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з мамою підтримали. Вказали на агресивну поведінку відповідача, недопущення їх до місця проживання дитини. Просили позов задоволити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають спільного неповнолітнього сина: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_6 , 2016 року народження, проживав з матір`ю, спір щодо місця проживання дитини був відсутній. У квітні 2023 року батько забрав дитину за місцем свого проживання, проти чого мати заперечує. З того часу мати бачила сина декілька разів. На час розгляду справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались напружені та неприязні відносини, тривають судові спори щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна. Між сторонами також виник спір щодо місця проживання ОСОБА_6 , 2016 року народження.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

На підтвердження доводів свого позову щодо організації навчання дитини, її розвитку ОСОБА_1 надала суду: довідку футбольного клубу «Енергія Київ» від 26 квітня 2023 року ( ОСОБА_6 відвідує спортивну секцію з футболу); довідку позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацький спортивний клуб з водних видів спорту «Бригантина» від 27 квітня 2023 року (ОСОБА_6 є вихованцем клубу та займається у гуртку спортивного плавання); повідомлення про відвідування ОСОБА_6 занять з дошкільної підготовки та заняття з англійської мови; довідка Приватного християнського ліцею «Ріка життя» від 11 травня 2023 року про зарахування ОСОБА_6 до 1-го класу.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з грудня 2019 року, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №58 від 01 листопада 2022 року та на час розгляду справи працює в ТОВ «Посольство краси» на посаді косметолог, що підтверджено характеристикою товариства від 09 січня 2024 року.

З поданих договорів купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , де проживає на час розгляду справи, з фотографій квартири вбачається, що квартира з ремонтом, меблями, для дитини влаштована окрема кімната, є місце для гри, відпочинку й навчання.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_3 надав суду довідку про доходи у ФОП ОСОБА_9 , за якою його середньомісячний заробіток становить 22000 грн., у лікаря-психіатра на обліку не перебуває.

На час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_6 проживає разом з батьком ОСОБА_3 в садовому будинку АДРЕСА_3 (суд звертає увагу, що питання встановлення факту проживання однією сім`єю та набуття у цей період спірного майна, при розгляді цієї справи суд не досліджує та не встановлює). Перевірити умови проживання дитини відповідач не надав можливості відповідній службі за весь час розгляду справи, так і суду не надав доказів цим обставинам, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. У своїх запереченнях лиш вказував, що його не повідомляли, він не знав, планував візит до лікаря з сином, але доказів цьому не надав, в тому числі й довідку від лікаря саме на цей день.

З характеристики ОСОБА_7 , 2016 року народження, виданої ПХЛ «Ріка життя» від 03 листопада 2023 року вбачається, що хлопець виховується батьками, які відповідально ставляться до виховання та навчання сина. Батько привозить в ліцей і забирає його з початку навчального року; батьки підтримують постійний зв`язок з ліцеєм та класним керівником, відвідують батьківські збори і беруть активну участь у житті класу та ліцею.

Відповідно до поданих квитанцій за навчання дитини в школі з вересня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі 5700 грн. щомісячно здійснює оплату ОСОБА_1 .

На підставі наданих сторонами доказів вбачається, що як мати ОСОБА_1 , так і батько ОСОБА_3 люблять та опікуються своїм сином ОСОБА_6 , працюють, мають дохід, готові нести витрати на утримання свого сина, не перебувають на обліку у психіатра чи нарколога, шкідливих звичок не мають. Позитивні характеристики також суду надали й допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Жодного випадку застосування фізичного, психологічного, економічного насильства до дитини ОСОБА_6 з боку батьків судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області №185 від 02 лютого 2024 року вважаються за доцільне та таким, що відповідає інтересам дитини визначити місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

З поданих суду доказів не встановлено обставин для непогодження з рішенням органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач по суті вказав, що він є не обов`язковим для суду, основний спір вирішується в суді, разом з тим, не вказав які саме важливі обставини не досліджувались на засіданні комісії, що вплинули на повноту та правильність прийнятого висновку, не надав доказів на його спростування. При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 був обізнаний про поданий позов до суду, необхідність надання і комісії відповідних документів на підтвердження свого матеріального становища, можливості утримання дитини, організації побуту дитини вдома (зважаючи, що суд не виїздить по місцю проживання батьків дитини та не має можливості оцінити саме організацію батьком місця навчання, відпочину, вдома, дотримання санітарних норм, тощо). Крім того, при спілкування ОСОБА_6 з працівниками служби, останніми встановлено тісний емоційний зв`язок дитини з мамою, його прив`язаність до неї, можливість бачитись з мамою, а також те, що дитина сумує за мамою.

Перевірити умови проживання дитини відповідач не надав можливості відповідній службі за весь час розгляду справи, так і суду не надав доказів цим обставинам, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. У своїх запереченнях лиш вказував, що його не повідомляли, він не знав, планував візит до лікаря з сином, але доказів цьому не надав, в тому числі й довідку від лікаря саме на цей день. Також суд враховує, що відповідач також мав можливість самостійно заявитись до служби для з`ясування можливості обстеження, надання своїх доказів, спростувавши твердження позивача.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

Щодо думки дитини ОСОБА_7 , 2016 року народження.

У судовому засідання заслухано думку ОСОБА_6. Хлопчик суду пояснив, що живе з татом, бажає надалі проживати з татом. Любить і маму, і тата.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган.

За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

При вирішенні справи, суд приймає думку дитини, але зважає, що на час розгляду справи йому виповнилось лише 7 років, він любить як маму, так і тата, будь-яких побоювань батька або мами судом не встановлено. Бажання жити з татом є невмотивованим, висловлене загальними фразами. З шести років живе з татом, маму майже не бачив, має на час розгляду усталений ритм життя. Тому критично оцінює бажання дитини надалі жити з татом. По суті дитина за час проживання з татом звикла до певного способу життя та не бажає змінювати такий спосіб життя, оскільки зміни у житті дитини до цього пов`язані з негативним спогадами (то мама і тато мають гарні відносини, він живе з мамою, а то батьки починають дуже сваритись і він не має бачить маму, при цьому дитині в силу свого віку важко зрозуміти чому так сталось, а тим паче прийняти такі обставини).

Відсутність регулярного повноцінного спілкування з матір`ю протягом тривалого часу, коли дитина мала тісний контакт з батьком та його родичами, та не мала можливості спілкуватися з матір`ю, дає підстави для висновку, що зазначене вплинуло на думку малолітньої дитини. ОСОБА_3 не довів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю створює загрози психологічного чи фізичного характеру, чи призведе до негативних для дитини наслідків або іншим чином створить для дитини нетерпиму обстановку. Згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

У контексті наведеного, суд зазначає, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо або відносини між ними погіршились, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Батько ніколи не зможе замінити мати, а мати - батька. Діти є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(стаття 89 ЦПК України).

Суд критично оцінює протокол індивідуального консультування КЗ «Чернівецька спеціальна загальноосвітня школа №3» щодо негативного ставлення дитини до мами, те, що дитина її боїться. Так, консультація була у лютому 2024 року (майже рік дитина проживала з батьком та майже не бачилась з матір`ю). Психолог вказала, що причиною негативного емоційного стану хлопчика є несприятлива сімейна ситуація. При цьому не вказано, що лише мати винна в такому стані дитини. Суд враховує, що дитина проживала до квітня 2023 року з матір`ю постійно та/або з матір`ю та батьком. Після виникнення конфлікту між батьками, спочатку дитина залишилась проживати з матір`ю, а потім батьком самостійно змінив його місце проживання. Тобто як мати, так і батько винні у негативному емоційному стані дитини. При цьому, психолог не спілкувався з ОСОБА_1 , не перевіряв її доводи, не з`ясовував які ж насправді відносини склались між батьками дитини на час складення висновку. Крім того, висновок складався для визначення необхідності дитини вчитись в спеціальній школі, а не для визначення місця проживання дитини.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_3 подавав клопотання про відкладення розгляду справи, в тому числі за станом здоров`я. Надавав суду підтверджуючі виписки, згідно яких має діагноз: необструктивний хронічний пієлонефрит, пов`язаний з рефлюксом (захворювання нирок), в тому числі був госпіталізований, проходив стаціонарне лікування загального напрямку (жовтень 2023 року); стабільна стенокардія напруження ІІ ф.к. (клінічно), дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 2.СН І ст. ризик 2 помірний - знаходився на стаціонарному лікуванні (лютий 2024). Тому при вирішенні спірного питання суд враховує стан здоров`я його батька. На час вирішення справи не надав доказів того, що стан його здоров`я є задовільним.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 вказував, що бажає одноосібно здійснювати фізичну опіку над малолітнім сином, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не здійснювала належного догляду за дитиною, коли він проживав з нею, зокрема, не забезпечувала належного харчування, залишала дитину без нагляду, а також посилався на небажання дитини проживати з матір`ю.

Перевіряючи такі доводи ОСОБА_3 , судом встановлено, що ОСОБА_1 з народження єдиної дитини (інших дітей не мала через стан здоров`я) турбувалася про нього та приділяла йому належну увагу, займалася його освітою, розвитком, а також лікуванням у разі необхідності (жодних зауважень відповідачем не було висловлено за той період), має можливість робити це й надалі, у той час, коли за спільного проживання дитини з батьком цим переважно займається батько, який час від час хворіє та перебуває на стаціонарному лікуванні, а хто в цей час доглядає за дитиною і де перебуває дитини, суду доказів не надано.

Після виникнення конфлікту між батьками, ОСОБА_1 не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, а останній на початку квітня 2023 року мав змогу вільно забрати дитину до себе.

Натомість відповідач у примусовому порядку, у спосіб, який був стресовим для дитини, без погодження з позивачкою змінив місце проживання сина. Протягом тривалого часу не повідомляв її про їх місце перебування, не повідомляв навчальні заклади про причини неявки дитини до школи(довідка про відвідування дитиною школи за час проживання з батьком). Доказів того, що дитина хворіла весь цей час матеріали справи не містять. Відповідач не повідомив причини неможливості подати такі докази.

Зазначене у сукупності дає підстави для висновку про наявність між позивачкою та відповідачем глибокого особистісного конфлікту та неприязних стосунків. Створювані батьком протягом тривалого часу перешкоди для матері у вихованні та спілкуванні із сином призвели до руйнування їх зв`язку зі своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і матір, що вочевидь вплинуло на формування негативної думки дитини про матір та бажання проживати з татом. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19.

З огляду на викладене суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, її думку щодо місця проживання, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з матір`ю буде максимально відповідати інтересам дитини, спрямовано на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).

Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, служба у справах дітей та сімї Бучанської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - задоволити.

Визначити місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 03 вересня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ