Номер провадження 2/754/290/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді: Сенюти В.О.,

секретаря: Солонюк К.Г.,

за участю:

представника позивача: Козиренко С.П.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до відповідача про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на відеохостингу «YouTube» ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:00 годині оприлюднена прес-конференція на тему «ІНФОРМАЦІЯ_2» за участю відповідача, яка розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час прес - конференції поширено недостовірну інформацію щодо діяльності Міністерства юстиції України, яка порушує його особисті немайнові права і має бути спростована відповідачем у спосіб, яким було поширено. На 27 хв. 25 сек., теза відповідача про те, що Міністерство юстиції України використовує підроблені звернення, підлягає спростуванню. У зв`язку з чим, позивач звертається до суду з даним позовом.

На підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 27.02.2023 вказана цивільна справа передана до Деснянського районного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.07.2023 вищевказану позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

На виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 26.07.2023 подана заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.09.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.12.2023 у задоволенні клопотань представника позивача про призначення лінгвістичної експертизи та судової експертизи телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів в цивільній справі - відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.12.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачем ОСОБА_1 до суду подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 останнім було прийнято участь у прес-конференції на тему «ІНФОРМАЦІЯ_2», запис якої було викладено на відеохостингу «YouTube». Під час проведення прес-конференції було продемонстровано фрагмент запису із засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 12.02.2021, а саме запис виступів запрошених на засідання комісії заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зазначили, що вони скарги на дії приватного виконавця ОСОБА_4 не писали та не направляли. У зв`язку з чим, заслухавши наведені факти, оприлюднені під час прес-конференції, ОСОБА_1 висловив оціночне судження у вигляді власної думки, що Міністерство юстиції України використало підроблені звернення у зв`язку із підготовкою подань про притягнення приватного виконавця ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності. Дане судження було висловлено на початку промови відповідача про загальну проблему реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень. А тому, виходячи із наведеного, просить суд відмовити в задоволенні позову Міністерства юстиції України про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації.

Через систему «Електронний суд» стороною позивача подана відповідь на відзив. Представник Міністерства юстиції України не погоджується з доводами відповідача з огляду на наступне. Відповідач необґрунтовано поширив неправдиві відомості про роботу Міністерства юстиції України. Таким чином, спотворення дійсності, яке несе в собі оспорювана інформація, створює у глядачів хибну уяву про те, що насправді відбувається при опрацюванні матеріалів щодо діяльності приватних виконавців. Інформація, викладена у вигляді твердження, стосується позивача, порушує його немайнові права, дискредитує та принижує його ділову репутацію, авторитет. А тому, позивач просить позов Міністерства юстиції України задовольнити у повному обсязі.

Письмові матеріали справи містять заперечення відповідача на клопотання про призначення судових експертиз. Відповідачем вказано, що для надання оцінки обставинам справи, пов`язаним з розмежуванням оціночних суджень та фактичних тверджень у змісті виступу під час прес - конференції на тему: «ІНФОРМАЦІЯ_2» оприлюдненої на відеохостингу «YouTube» не вимагається спеціальних знань у галузі іншій, ніж право. Крім того, у разі призначення експертизи, висновок який буде складено за результатами проведення дослідження не може бути об`єктивним, оскільки експертна установа, яку пропонує позивач безпосередньо підпорядковується Міністерству юстиції України.

В судовому засіданні представник позивача Міністерства юстиції України Козиренко С.П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши вступне слово, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Згідно із ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У положенні абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Положення п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що на відеохостингу «YouTube» ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:00 годині оприлюднена прес-конференція на тему «ІНФОРМАЦІЯ_2» за участю відповідача, яка розміщена за посиланнях ІНФОРМАЦІЯ_3. Поширена наступна інформація:

-«27 хв. 25 сек., теза ОСОБА_1 , який зазначив, що Міністерство юстиції України використовує підроблені звернення»

Представник позивача вказує, що відповідач повинен спростувати інформацію, викладену розміщення на відеохостингу «YouTube» оприлюднену на прес-конференції «ІНФОРМАЦІЯ_2» на 27 хв. 25 сек. хронометражу, оскільки відповідач порушив права на ділову репутацію державного органу.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Згідно з усталеною судовою практикою у подібних спорах, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, першочерговим питанням, яке підлягає з`ясуванню судом є розмежування оціночних суджень від фактичних тверджень, враховуючи, що на відміну від фактичного твердження, оціночне судження не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.

Разом з тим, дослідивши докази, додані до позовної заяви суд не вбачає підстав для спростування інформації, оскільки відповідачем висловлено особисту позицію щодо обставин пов`язаних навколо розгляду звернень в цілому і як приклад наведено доводи, які не містять персональних даних ані представників позивача, ані суб`єктів звернень, обставини, які зазначені відповідачем щодо органів державної влади повинно бути встановлено в межах компетенції представників державного органу, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги є недоведеними.

До того ж, з оспорюваної позивачем інформації вбачається, що відповідач, даючи оцінку подіям, пов`язаним з розглядом звернень громадян певним державним органом, висловив свою власну позицію, судження, з огляду на співставлення певних обставин, місце, і стосувалися діяльності Міністерства юстиції України.

Відтак, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Зважаючи на викладені обставини, інформація, викладена відповідачем не підлягає спростуванню, оскільки не містить юридичного складу правопорушення, подана відповідачем відповідно до ст. 34 Конституції України.

Щодо інших доводів позовної заяви, слід зазначити, що згідно ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, фундаментальними принципами Європейського Суду згідно з його практикою щодо ст. 10 Конвенції є те, що свобода вираження поглядів складає одну з важливіших підвалин демократичного суспільства. За дотримання умов п.2 ст. 10 вона застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які сприймаються сприятливо, чи розглядаються як необразливі чи байдуже, але й такі, які ображують шокують чи турбують (рішення у справі «Хейдісайд про Сполученого Королівства» від 07.12.1976).

Конституційний суд України в рішенні № 2-рп/2012 від 20.01.2012 зазначив: «Особливу увагу потрібно звернути на те, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, а перебування певних осіб на посадах, пов`язаних зі здійсненням функції держави передбачає не тільки захист прав цих особі, а й додаткові правові обтяження, тобто обіймаючи певні посади вони погоджуються «виставляти» себе на публічне політичне обговорювання та підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції».

А відтак, позиція щодо статусу позивача як особи публічного права (публічної фігури) має на увазі під собою, що межі критики такої особи чи органу є ширшими, ніж щодо особи приватної висвітлена у постановах КЦС ВС у справі № 752/21313/15-ц від 21 березня 2018 року, у справі № 373/1994/17 від 04 листопада 2020 року.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що поширена відповідачем під час прес-конференції інформація, спростування якої просить Міністерство юстиції України, не носить характеру завідомому неправдивих відомостей та є оціночним судженням, а тому не підлягає спростуванню.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача.

Європейський Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 про захист ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду виготовлений 01 березня 2024 року.

Суддя В.О.Сенюта