ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» вересня 2024 року

м. Харків

справа № 2029/2-2032/2011

провадження № 22ц/818/1870/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачка - ОСОБА_1 , представник відповідачки - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії без достатніх правових підставі за період з липня 2008 року по грудень 2010 року в сумі 60 503,09 грн та судові витрати - 725,03 грн.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачалося, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачці на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка, не уклавши договір на постачання теплової енергії та не здійснивши відключення систем опалення та гарячого водопостачання своїх приміщень від централізованих систем опалення та гарячого водопостачання житлового будинку шляхом їх переобладнання, безпідставно отримувала теплову енергію за рахунок позивача. У зв?язку з тим, що приміщення відповідачки не обладнанні окремим тепловим вводом, підприємство не мало технічної можливості здійснити їх відключення. Через те, що ані приміщення відповідачки, ані житловий будинок, де вони розташовані, не обладнані пристроями обліку теплової енергії, розрахунок безпідставно спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні».

Справу за № 2029/2-2032/2011 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про що свідчить акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 13 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що споживання теплової енергії неможливо при відсутності опалювальних пристроїв. Факт відсутності опалювальних пристроїв підтверджує акт обстеження № ОНОТ/2364 від 28 липня 2008 року, на якому ґрунтується висновок суду. Також цим актом підтверджується і те, що система опалення в приміщенні відсутня, радіатори, труби та інші складові частини системи опалення демонтовано. Таким чином, у неї ніяк не могла утворитись заборгованість за відсутності приладів опалення за період з липня 2008 року по грудень 2010 року на суму 60 503,09 грн. Зазначила, що вона була неналежним чином повідомлена про розгляд справи, і більш того, як уже зазначалось, дізналась про наявність такої справи лише через 13 років після ухвалення оскаржуваного судового рішення від банку, який обслуговує її рахунки, після того як державна виконавча служба наклала арешт на її особисті рахунки. Вже більше 15-ти років вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Однак на цю адресу ніякі матеріали справи та повістки їй не надходили. Виходячи з того, що виконавчий лист про арешт коштів боржника від 14 листопада 2023 року виписано на адресу: АДРЕСА_1 , можемо допустити, що матеріали та повістки по справі могли надходити саме на цю адресу.Однак, вона ніколи не проживала за вказаною адресою, а отже ніяк не могла отримати можливі повістки та матеріали по справі. Вказала, що даний позов подано до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, хоча згідно правил територіальної юрисдикції, дана справа мала б розглядатись Ленінським районним судом м. Харкова.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачка не виконує свого обов`язку по оплаті наданих їй послуг, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року справу за № 2029/2-2032/2011 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.54-56).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії без достатніх правових підставі за період з липня 2008 року по грудень 2010 року в сумі 60 503,09 грн та судові витрати - 725,03 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення підвалу № 1-16 загальною площею 265,2 кв м в житловому будинку АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення та гарячого водопостачання.

Не уклавши договір на постачання теплової енергії та не здійснивши відключення систем опалення та гарячого водопостачання своїх приміщень від централізованих систем опалення та гарячого водопостачання житлового будинку шляхом їх переобладнання, відповідачка безпідставно отримувала теплову енергію.

Підключення і відключення опалення до будинку АДРЕСА_1 здійснено позивачем: 18 жовтня 2008 року (акт №170/4143), 13 квітня 2009року (акт № 170/5524), 16 жовтня 2009року (акт № 170/6421), 15 квітня 2010року (акт № 170/6444), 08 жовтня 2010року (акт № 170/7352). Зазначені акти підписані та скріплені печатками представників Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та балансоутримувача житлового будинку по проспекту Косіора № 91.

Постачання гарячої води за період з липня 2008 року по грудень 2010 року підтверджується довідкою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» № 253 від 22 лютого 2011року про дні подачі гарячої води.

28 липня 2008 року Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» за участю представника відповідачки ОСОБА_2 , складено акт № ОНОТ/2364 обстеження системи тепло споживання об?єкту по АДРЕСА_1 , яким встановлено, що приміщення, що займає ОСОБА_1 , розташоване у підвалі та має загальну площу 265,2 кв м. Система опалення і гарячого водопостачання є єдиною з житловим будинком. На момент обстеження встановлено, що опалювальні прилади відсутні, демонтовані шляхом від`єднання від шарових кранів, шарові крани перекриті, стояки і лежаки внутрішньобудинкової системи опалення, що проходять в приміщеннях, не заізольовані, гаряче водопостачання знаходиться в роботі, в приміщенні розташовані дві водорозбірні точки, технічної можливості їх опломбувати не має. Акт підписано ОСОБА_2 без зауважень. Разом з актом додаються фотографії: додаток № 2, 3, з яких вбачається, що на момент обстеження опалювальні пристрої відсутні, але стояки внутрішньобудинкової системи опалення переобладнані, від стояків виведені відводи (труби), обладнані шаровими кранами для приєднення опалювальних приладів (батарей).

Акти обстеження системи тепло споживання об?єкту № 170/2440 від 17 квітня 2009 року, № 170/3393 від 04 листопада 2010 року, якими встановлено, що опалювальні прилади відсутні, демонтовані шляхом від?єднання від шарових кранів, шарові крани перекриті, стояки і лежаки внутрішньобудинкової системи опалення, що проходять в приміщеннях, не заізольовані, гаряче водопостачання знаходиться в роботі, в приміщенні знаходиться дві водорозбірні точки, складені уповноваженими представниками Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», та балансоутримувачем житлового будинку по АДРЕСА_1 .

За «Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94 позивачем нараховано до оплати відповідачці за спожиту теплову енергію за період з липня 2008 року по грудень 2010 року в розмірі 60 503,09 грн (а.с.21-24).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_1 .

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

За пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

У зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 про те, що договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, колегія суддів вважає безпідставними.

За Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Згідно пунктів 25, 26, 30 Правил відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Міністерства будівництва України від 22 листопада 2005 року № 4).

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункту 2.2 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Міністерства будівництва України від 22 листопада 2005 року № 4).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц (провадження № 61-33787св18); від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц (провадження № 61-14819 св 20), від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц (провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19).

Здійснення підприємницької діяльності у цьому випадку не тягне будь-яких наслідків для виникнення та існування договору про надання комунальних послуг, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тарифи для власників нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи є такі власники суб`єктами підприємницької діяльності.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є власницею нежитлових приміщень № 1-16 загальною площею 265,2 кв м в житловому будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень № 170 від 18 січня 2000 року.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» надавались послуги з теплопостачання до вказаного житлового будинку, зокрема, і до нежитлових приміщень відповідачки, що підтверджується актами підключення/відключення споживача до джерела теплової енергії та додатком до акту.

Належні відповідачці нежитлові приміщення знаходяться у житловому будинку та відповідно мають загальну систему опалення з житловим будинком. Теплові мережі житлового будинку (у тому числі, трубопроводи та стояки) входять до складу приладів, що використовують теплову енергію (теплоносій) для потреб опалення та є складовою частиною єдиного технологічного процесу теплоспоживання.

З придбанням у власність нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку у відповідачки, як їх власниці, виник обов`язок брати участь у витратах на утримання та збереження майна (житлового будинку). Обігрів житлового будинку у опалювальний період є спільним обов`язком його співвласників з метою дотримання, зокрема, санітарних норм.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №317/1636/16-ц (провадження №61-19820св18).

Отже, відповідачка є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає позивач, та несе обов`язок зі сплати таких послуг, незалежно від факту укладення договору між сторонами.

Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає позивач, ОСОБА_1 не споживались, суду не надано.

Отже, відповідачкою не доведено, що у період з липня 2008 року по грудень 2020 року теплопостачання до належних їй нежитлових приміщень відключено від мережі централізованого опалення в установленому законом порядку, та вона не отримувала послуг, що надає Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі».

Надані позивачем акти є належними доказами на підтвердження отримання відповідачкою теплової енергії на опалення. Таким чином, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідачка зобов`язана оплатити надані послуги.

Відсутність договору та самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення відповідачки від сплати за використану теплову енергію.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 635/6246/15-ц (провадження № 6-904св18).

За «Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94, позивачем нараховано до оплати відповідачці за спожиту теплову енергію за період з липня 2008 року по грудень 2010 року в розмірі 60 503,09 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачкою до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачки за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за надані послуги, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що у неї ніяк не могла утворитись заборгованість за відсутності приладів опалення за період з липня 2008 року по грудень 2010 року на суму 60 503,09 грн колегія суддів до уваги не прийма. Так, за актом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»№ ОНОТ/2364 від 28 липня 2008 року система опалення і гарячого водопостачання є єдиною з житловим будинком. На момент обстеження опалювальні пристрої відсутні, але стояки внутрішньобудинкової системи опалення переобладнані. Від стояків виведені відводи (труби), обладнані шаровими кранами для приєднення опалювальних приладів (батарей). Тобто в нежитловому приміщенні, яке належне відповідачці проходить система опалення і гарячого водопостачання, яка є єдиною з житловим будинком. Гаряче водопостачання знаходиться в роботі, в приміщенні розташовані дві водорозбірні точки, які не опломбовані, таким чином у відповідачці наявний безперешкодний доступ до вказаної системи.

ОСОБА_1 не відмовлялась від спірних послуг. Про розірвання договору вона не заявляла. Відтак зобов`язання сторін за таким договором не припинились. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про обґрунтованість вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з липня 2008 року по грудень 2010 року в розмірі 60 503,09 грн.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 02 червня 2017 року справу за № 2029/2-2032/2011 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. В оскаржуваному заочному рішенні зазначено про те, що відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень проти позову не надала. Таким чином ці доводи не підтверджуються матеріалами справи, а на їх спростування відповідачкою не надано відповідних доказів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що згідно правил територіальної юрисдикції, дана справа мала б розглядатись Ленінським районним судом м. Харкова, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що правила виключної підсудності щодо позовів з приводу нерухомого майна стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, від 01 серпня 2024 року у справі № 824/42/24 (провадження № 61-9618ав24). Враховуючи викладене, спір між сторонами у цій справі виник з приводу нерухомого майна, оскільки стосується стягнення комунальних платежів за користування нерухомим майном, а тому в даному випадку діють правила виключної підсудності, тобто за місцем знаходження нежитлових приміщень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н.П. Пилипчук

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 02 вересня 2024 року.