Справа № 444/3479/23 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В. Є.
Провадження № 22-ц/811/1563/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва ВТК № 918649, виданого 27.08.2013 року, та акту державного виконавця, виданого 15.08.2013 року, недійсними; скасування державної реєстрації права власності.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником нежитлової будівлі (магазин) АДРЕСА_1 , загальною площею 109,8 кв.м., що складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів та складу. В межах виконавчого провадження з виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 липня 2010 року, яким стягнуто з нього на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 13522,16 доларів США, що в еквіваленті становить 107974,45 грн., 1080 грн. державного мита та 120 грн. на інформаційно-технічне забезпечення, реалізовано вищезазначену нежитлову будівлю на прилюдних торгах, які були проведені 02 серпня 2013 року, однак рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2014 року у справі № 444/2994/13-ц прилюдні торги з реалізації спірної будівлі визнано недійсними. Крім того, в порядку забезпечення позову в справі. Стверджує, що 14 вересня 2023 року під час підготовки документів для продажу нежитлової будівлі (магазин) АДРЕСА_1 дізнався про те, що право власності на цю нежитлову будівлю зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва ВТК № 918649, зареєстрованого за № 1378, виданого 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я.,, та акту державного виконавця від 15 серпня 2013 року. Зазначає, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачем в порушення вимог ухвали Жовківського районного суду від 05 вересня 2013 року про забезпечення позову у справі № 444/2994/13-ц, якою зупинено видачу документів про реалізацію вищезазначеної нежитлової будівлі до набрання рішенням суду законної сили. Вказує, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вважає, що правовстановлюючі документи, на підставі яких зареєстровано за відповідачем право власності на спірну нежитлову будівлю підлягають визнанню недійсними, оскільки видані за результатами прилюдних торгів, які визнано недійними, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що є підставою для скасування зареєстрованого за відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомості.

З наведених підстав просить:

-визнати свідоцтво ВТК № НОМЕР_1 , зареєстроване за № 1378, видане 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я., недійсним;

-визнати акт державного виконавця б/н, виданий 15 серпня 2013 року реєстраційною службою Жовківського районного управління юстиції, недійсним;

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю (магазин), яка складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів, складу, загальною площею 109.8 кв.м , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано свідоцтво ВТК № 918649, зареєстроване за № 1378, видане 27.08.2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я., недійсним.

Визнано акт державного виконавця б/н, виданий 15.08.2013 року реєстраційною службою Жовківського районного управління юстиції, недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю (магазин), який складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів, складу, загальною площею 109,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що неможливим є застосування статтей 391 та 396 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 не має прав на чуже майно, а саме нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , загальною площею 109,8 кв.м., власником якої є ОСОБА_5 . Зазначає, що факт отримання позивачем листів від ПрАТ «Львівобленерго» не свідчать про наявність у нього права власності на спірну нежитлову будівлю, оскільки листи ПрАТ «Львівобленерго» не є правовстановлюючими документами та не можуть бути доказами наявності права власності на майно. Вважає, що про перехід до ОСОБА_3 права власності на спірне майно внаслідок проведення прилюдних торгів позивач знав ще у 2013 році при поданні позовної заяви у справі №444/2494/13, в якій ОСОБА_3 зазначено третьою особою, відтак позовні вимоги у даній справі пред`явлено після спливу строку позовної давності через більш як 10 років з моменту видання оспорюваних свідоцтва та акта державного виконавця, однак суд безпідставно не застосував наслідки спливу строків позовної давності, про застосування яких він заявляв в суді першої інстанції. Вказує, що обізнаність позивача про перебування спірної нежитлової будівлі у власності ОСОБА_3 підтверджується і тим, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, до якого внесено відомості про ОСОБА_3 як власника спірного майна, є публічним та доступним для всіх. Наголошує, що позивач не спростував презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав та не надав належних і допустимих доказів для доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причин не звернувся за його захистом до суду у передбачений законом строк. Звертає увагу, що судді Жовківського районного суду Львівської області заявляли самовідводи від розгляду даної справи у зв`язку з тим, що позивач є присяжним Жовківського районного суду Львівської області, однак суддя Мікула В.Є., в порушення вимог п 5 ч. 1 ст. 36 та ст. 40 ЦПК України, здійснив розгляд справи та ухвалив оскаржуване рішення суду. Крім того, його належним чином не повідомлено про дату та час судового засідання, оскільки судова повістка надіслана на його електронну пошту менш ніж за добу до судового засідання, однак така повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарги підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт покликається на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду покликаючись на те, всі судді Жовківського районного суду Львівської області заявляли самовідводи від розгляду даної справи у зв`язку з тим, що позивач є присяжним Жовківського районного суду Львівської області, однак суддя Мікула В.Є., в порушення вимог пункту 5 частини 1 статті 36 та статті 40 ЦПК України, здійснив розгляд справи та ухвалив оскаржуване рішення суду.

Разом з тим ні відповідач, ні його представник із заявою про відвід судді Мікули В.Є. до суду першої інстанції не зверталися.

Покликаючись на недотримання судом першої інстанції положень пункту 1 частини 3 статті 36 ЦПК України та на наявність підстав для самовідводу судді Мікули В.Є., апелянт покликається на те, що судом прийнято до провадження та розглянуто справу за позовом ОСОБА_1 , який присяжним Жовківського районного суду Львівської області, однак з врахуванням положень частини 6 статті 31 ЦПК України Жовківський районний суд Львівської області не повноважний розглядати дану цивільну справу.

Так, матеріалами справи безспірно підтверджується те, що ОСОБА_1 є присяжним Жовківського районного суду Львівської області, що і було підставою для заявлення суддями цього суду, крім ОСОБА_6 , самовідводу від участі у розгляді справи.

Згідно з вимогами ст. 63 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя. Присяжні виконують обов`язки, визначені пунктами 1, 2, 4-6 частини сьомої статті 56 цього Закону. Відповідно до положень п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: "Ніхто не може бути суддею у власній справі". Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Посилаючись на наведене та те, що цивільним процесуальним законом передбачено право присяжного вирішувати справи у складі колегії суддів, залучатись до здійснення правосуддя, встановлено спеціальний порядок визначення підсудності справ, у яких стороною спору є суд або суддя.

Позивач у суді апеляційної інстанції не заперечував того, що є присяжним Жовківського районного суду Львівської області та як присяжний здійснював правосуддя у цивільних справах.

Згідно з вимогами частини 2 статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» присяжним є особа, яка у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішує справи у складі суду разом із суддею або залучається до здійснення правосуддя. Присяжні виконують обов`язки, визначені пунктами 1, 2, 4 - 6 частини сьомої статті 56 цього Закону.

В силу вимог частини 4 статті 64 даного Закону, список присяжних затверджується на три роки і переглядається в разі необхідності для заміни осіб, які вибули зі списку, за поданням територіального управління Державної судової адміністрації України.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 34 ЦПК України цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом. У випадках, встановлених цим Кодексом, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються колегією у складі одного судді і двох присяжних, які при здійсненні правосуддя користуються всіма правами судді.

Безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 на час розгляду справи за його позовом до ОСОБА_3 включений до списку присяжних Жовіквського районного суду Львівської області, тобто залучений до здійснення правосуддя у Жовківському районному суді Львівської області та виконує обов`язки судді, визначені Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 ЦПК України підсудність справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, визначається ухвалою суду вищої інстанції, постановленою без повідомлення сторін.

Згідно з вимогами частини 6 статті 31 ЦПК України справа, у якій однією зі сторін є суд, до підсудності якого віднесена ця справа за загальними правилами, або суддя цього суду, не пізніше п`яти днів із дня надходження позовної заяви передається на підставі розпорядження голови суду до суду вищої інстанції для визначення підсудності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розпорядженням голови суду до Львівського апеляційного суду для вирішення питання підсудності даної справи відповідно до вимог частини 6 статті 31 ЦПК України не передавалася, питання підсудності даної справи Львівським апеляційним судом не вирішувалося.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції чи підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Оскільки справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 розпорядженням голови суду до Львівського апеляційного суду для вирішення питання підсудності даної справи відповідно до вимог частини 6 статті 31 ЦПК України не передавалася, питання підсудності даної справи Львівським апеляційним судом не вирішувалося, що свідчить про те, що справу розглянуто неповноважним складом суду, що є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13.09.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі (магазин), який складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів, складу, загальною площею 109,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15932875 від 14.09.2007р. власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , рпаво власності зареєстроване на підставі дубліката свідоцтва про право власності (САВ 500348/13.09.2007р./, виданий виконкомом Замочківської сільської ради на підставі рішення № 2 від 24.02.2005р. та рішення № 44 від 13.09.2007 р.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в ДВС Жовківського РУЮ знаходилося виконавче провадження по виконанню рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05.07.2010р. № 2-712/10 про стягнення на користь ПАТ Райффайзен Банк Аваль суми грошового зобов`язання в розмірі 18702,71 дол. США, що в еквіваленті становить 149299,99 грн., 1493,00 грн. державного мита та 120,00 грн. витрат на ІТЗ, яке відкрите за заявою ПАТ Райффайзен Банк Аваль, в межах якого нежитлову будівлю (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу, було реалізовано на прилюдних торгах, які були проведені 02.08.2013 року.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 30.12.2013 року у справі № 444/2494/13 за позовом ОСОБА_1 до ВДВС Жовківського РУЮ у Львівській області, ОСОБА_3 , ПП «Нива-В.Ш.», треті особи: ОСОБА_7 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у задоволені зазначених вище позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.05.2014 року, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 30.12.2013 року у справі № 444/2494/13 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 1098 кв.м по виконанню рішення Жовківського районного суду Львівської області від 30.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" суми грошового зобов`язання в розмірі 13522,16 доларів США, що в еквіваленті становить 107974,45 грн., 1080 грн. державного мита та 120,00 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення, які проведені 02.08.2013 року філією 14 ПП "Нива - В.Ш." (протокол № 1413277- 4).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, як на одну із підстав для визнання недійсним свідоцтва та акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна, ОСОБА_1 посилався на те, що свідоцтво ВТК № НОМЕР_1 , зареєстроване за № 1378, видане 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я. та акт державного виконавця б/н, виданий 15 серпня 2013 року, були видані, а право власності на спірне майно за результатами торгів зареєстроване за ОСОБА_3 , під час дії ухвали суду від 05.09.2013р. про забезпечення позову при розгляді справи про визнання прилюдних торгів недійсними.

Так, ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 05.09.2013 року у справі № 444/2494/13-ц, при розгляді справи про визнання прилюдних торгів недійсними судом до вступу рішення в законну силу зупинено видачу документів про реалізацію майна нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 109,8 м. кв. по виконанню рішення Жовківського районного суду № 2-712/10 від 30.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" суму грошового зобовязання в розмірі 13522,16 дол. США, що в еквіваленті становить 107974,45 грн., 1080 грн. державного мита та 120,00 грн. на інформаційно- технічне забезпечення до вступу в законну силу рішення суду.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що і свідоцтво ВТК № НОМЕР_1 , зареєстроване за № 1378, видане 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я., і акт державного виконавця б/н, виданий 15 серпня 2013 року, були видані ще до постановлення судом першої інстанції ухвали суду про забезпечення позову ОСОБА_1 про визнання торгів недійсними, яка була постановлена судом першої інстанції лише 05.09.2013 р.

Зі змісту ухвали Жовківського районного суду Львівської області від 05.09.2013 року у справі № 444/2494/13-ц про забезпечення позову у справі про визнання прилюдних торгів недійсними, вбачається, що судом з метою забезпечення позову зупинено видачу документів про реалізацію майна нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 109,8 м. кв, однак ухвалою суду не заборонено вчинення реєстраційних дій щодо цього нерухомого майна.

Пред`явлючи даний позов, ОСОБА_1 в позовній заяві покликався на те, що був впевнений у тому, що і надалі є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що він не припиняв володіти, розпоряджатись та користуватись таким, зокрема сплачував необхідні податкові платежі, що підтверджується відповідними доказами та квитанціями про сплату, тобто, вважав себе власником нерухомого майна, і що йому не було відомо про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_3 за результаттами прилюдних торгів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 06.09.2013р. право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів, складу, загальною площею 109,8 кв.м, зареєстровано за ОСОБА_3 .

Державна реєстрація була проведена на підставі поданих документів: свідоцтво, серія та номер: ВТК № 918649 зареєстровано за № 1378, виданий 27.08.2013, видавник: Приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я.; акт державного виконавця, серія та номер: б/н, виданий 15.08.2013, видавник: реєстраційна служба Жовківського районного управління юстиції.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності за ОСОБА_3 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване після постановлення ухвали про забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 у цивільній справі № 444/2494/13, реєстрація права власності була проведена 06.09.2013 року, відразу ж на наступний день після постановлення ухвали про забезпечення позову.

Матеріали справи не містять інформації про те, що ухвала про забезпечення позову постановлялась судом в судовому засіданні 05.09.2013 року за участі відповідача чи його представника, що така на наступний день була доведена до його відома чи до відома державного реєстратора.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва ВТК № НОМЕР_1 , зареєстрованого за № 1378, виданого 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я. та визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна, виданого 15 серпня 2013 року, позивач покликався на статті 203, 215 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 1 статті 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом прилюдних торгів або за фіксованою ціною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) вказано, що: «згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону № 606-XIV (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

На виконання статей 61, 66 Закону України «Про виконавче провадження» та до прийняття Законів України «Про порядок проведення прилюдних торгів», «Про здійснення операцій з нерухомим майном», якими буде встановлено порядок проведення прилюдних торгів, визначено статус спеціалізованих організацій, на які покладаються реалізація нерухомого майна та умови здійснення операцій з нерухомим майном, наказом Міністерства юстиції України 27.10.1999 № 68/5 було затверджено Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.

Розділом 6 цього Положення (яке було чинним на момент виникнення спірних відносин) визначалось, що після повного розрахунку переможця прилюдних торгів за придбане майно на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копій документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби…… На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Це свідоцтво є підставою для видачі відповідним органом акта про право власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Абзац 2 пункту 8 розділу X Порядку, відповідно до якого у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, не відповідає зазначеній нормі закону, а тому не підлягає застосуванню згідно з частиною сьомою статті 10 ЦПК України. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення судами попередніх інстанцій, було встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження №14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п.98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження №12-135гс19, п. 80) та багатьох інших.

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, п. 5.6).

Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним акта державного виконавця, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не призвели б до захисту прав позивача та не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52).

А відтак, задоволення судом позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва ВТК № 918649, зареєстрованого за № 1378, виданого 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я. та визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна, виданого 15 серпня 2013 року, не матиме наслідком повернення спірного нерухомого майна у власність позивачу, не відновить його право власності на спірне нерухоме майно.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржені свідоцтвоВТК № НОМЕР_1 , зареєстроване за № 1378, видане 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я. та акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна, виданий 15 серпня 2013 року, не є правочинами, а відтак на них не поширюються норми ЦК України щодо недійсності правочину, зокрема, статті 203, 215 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає неправильними висновки суду першої інстанції про те, що вимоги про визнання недійсними акта державного виконавця та визнання недійсним виданого на його підставі свідоцтва є ефективним способом захисту порушеного права.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва, у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем також слід відмовити.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц (пункти 85-87) сформувала висновок, а саме, «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. (пункт 9 частина 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Враховуючи сталу та послідовну практику Верховного Суду колегія суддів вважає, що скасування державної реєстрації права власності не є належним способом захисту.

У справі №757/26182/14 КЦС ВС роз`яснив, що рішення в частині витребування з чужого незаконного володіння є підставою державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем відповідно до п.9 ч.1 ст. 27

Рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна і є тим документом, що підтверджує право власності на таке майно належного власника.

При цьому, колегія суддів враховує, що з позовними вимогами про витребування спірного майна, позивач у даній справі не звертався.

Також колегія суддів звертає увагу, що преюдиціальним рішенням про визнання недійсним торгів з реалізації спірного майна, права позивача щодо нього вже є захищеними.

Проте, позивач не звертався на його підставі до державного реєстратора із відповідною заявою про скасування реєстрації права власності на це майно за відповідачем, відповідно державним реєстратором не приймалось жодного рішення з цього приводу, однак, позивач не позбавлений права на таке звернення на даний час.

З врахуванням вищенаведеного, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 рокуслід скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва ВТК № НОМЕР_1 , зареєстрованого за № 1378, виданого 27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Чемерис Г.Я., визнання недійсним акту державного виконавця, виданого 15 серпня 2013 року; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю (магазин), яка складається з 5 торгових залів, 2 тамбурів, складу, загальною площею 109.8 кв.м , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року скасувати, ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14.11.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк