ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5956/24 Справа № 183/2550/23 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ГУ ПФУ в Луганській області, на предмет зобов`язання відповідача нарахувати пенсію ОСОБА_2 за період з 01 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року зі сплатою вказаних сум ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом та стягнути з відповідача на користь позивача 59 202,25 грн недоотриманої пенсії померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина, в тому числі й на грошові виплати у вигляді недоотриманої пенсії. Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І. С. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії у розмірі 21 293,60 грн, зазначені грошові кошти він отримав. Однак, пізніше він дізнався про те, що пенсія його спадкодавцеві за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 59 202,25 грн сплачена не була, а в період з 01 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року навіть не нараховувалась. Позивач вважає, що відповідач неправомірно припинив нарахування пенсії його спадкодавцеві у вказаний період, а також те, що пенсія його спадкодавцем у період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року не була отримана не з його вини, що пов`язано із бойовими діями на територіях Донецької та Луганської областей України.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії - задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 недоотримані за життя пенсійні виплати за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 59 202,25 грн в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн (а.с. 40-43).

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у квітні 2024 року ГУ ПФУ в Луганській області подало аппеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову (а.с. 48-52).

Апеляційна скарга мотивована тим, що померлий ОСОБА_2 20 грудня 2017 року звернувся до Управління ПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області, правонаступником якого є позивач, із заявою про взяття на облік, як внутрішньо переміщена особа та з 19 грудня 2014 року пенсійну справу ОСОБА_2 було взято на облік. Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій у відповідності до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що виплати недоотриманої пенсії померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка увійшла до складу спадщини, здійснюється виключно на підставі свідоцтва про право на спадщину. Позивач 06 лютого 2020 року отримав таке свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 на суму недоотриманої пенсії у розмірі 21 293,60 грн, яку і отримав у відповідності до його заяви від 13 березня 2020 року. Доказів оскарження зазначеного нотаріального свідоцтва про спадщину та суми, визначеної до спадкування, недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Апелянт зазначає, що він виконує функції та обов`язки в межах своїх повноважень, визначених Положенням управління та керуючись діючим в Україні законодавством. Вважає, що для ухвалення такого рішення суду першої інстанції немає правових підстав.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19 грудня 2014 перебував на пенсійному обліку. 20 грудня 2017 року останній звернувся із заявою про взяття його на облік до управлінні Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, як внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується відповідним повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 1200-0202-8/2825 від 15 лютого 2023 року, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача і наданим суду у засвідченій представником копії (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2019 року і наданим суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 2020 року, виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І. С., зареєстрованого в реєстрі за №717 (спадкова справа №153/2019), і наданим суду в засвідченій представником позивача копії, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , 1950 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії в розмірі 21 293,60 грн, яка належала спадкодавцеві, що підтверджується листом Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 24 грудня 2019 року за № 10520/03-23 (а.с. 5).

Згідно з повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 1200-0202-8/2825 від 15 лютого 2023 року, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача і наданим суду у засвідченій представником копії, ОСОБА_2 20 грудня 2017 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та, відповідно, на облік пенсійну справу взято з урахуванням норм статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 19 грудня 2014 року. Пенсію за період з 01 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року органами Пенсійного фонду України не нараховано та відповідно не виплачено.

Відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", в редакції, чинній на дату звернення ОСОБА_2 , та з урахуванням норм статті 46 Закону саме суму пенсії за період 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року обліковано в органах Пенсійного фонду. Сума пенсії за зазначений період нараховувалася, але не виплачувалася відповідно до прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Розмір пенсії ОСОБА_2 за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року складав: з 19 грудня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 684,71грн; з січня 2014 року по березень 2015 року - 1632,78 грн; з квітня 2015 року по серпень 2015 року - 1423,50 грн (провадилося відрахування з пенсії у період роботи); з вересня 2015 року по квітень 2016 року - 1611,00 грн (провадилося відрахування з пенсії у період роботи); з травня 2016 року по вересень 2017 року - 1676,18 грн; з жовтня 2017 року по листопад 2017 року - 2559,32 грн. За період з липня 2014 року по квітень 2019 року органами Пенсійного фонду України фактично виплачено пенсію за липень 2014 року, за період з грудня 2017 року по квітень 2018 року та за період з травня 2018 року по серпень 2018 року. Загальна сума облікованої пенсії ОСОБА_2 за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року - 59 202,25 грн. Додатково повідомлено, що відповідно до вимог чинного законодавства с недоотриманої пенсії розраховано за заявою від 13 березня 2020 року ОСОБА_1 за період з вересня 2018 по квітень 2019 (виплачено у липні 2020 рок сумі 21 293,60 грн) (а.с. 4).

Розв`язуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та зазначив, що між сторонами правовідносини виникли з приводу ненарахування та невиплати пенсії спадкодавцеві позивача за період з 01 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року, а також з приводу невиплати позивачеві пенсії померлого батька в порядку спадкування за законом за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 59 202,25 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності в частині періоду стягнення з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року у розмірі 59 202,25 грн, а за період з 01 серпня 2014 року по 18 грудня 2014 року вважав недоведеними за відсутності відомостей призначення пенсії ОСОБА_2 вперше та дати взяття на облік в органах ПФУ і припинення нарахування та виплати йому пенсії за вказаний період.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи вищевикладене.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права.

У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до норм ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.

Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.

Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції встановив, що будь-яких доказів законності припинення виплати відповідачем пенсії ОСОБА_2 за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року суду надано не було, як і не було надано рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 у зазначений період, чого апелянт не спростував і при розгляді апеляційної скарги.

Загальна сума невиплаченої пенсії померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за зазначений вище період складає 59 202,25 грн та апелянтом не спростована, як і не надавалось ним іншого розміру недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , а відтак висновок місцевого суду, що ці кошти повинні бути виплачені позивачу, як майно, яке увійшло до складу спадщини в повному обсязі, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

У відповідності до ч.1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. При цьому, частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Норми ЦК України не визначають строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч.ч.2 та 3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Отже, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Посилання апелянта на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцем померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу неотриману суму пенсії померлого батька ОСОБА_2 , яка становить 59 202,25 грн, що визначена у довідці ГУ ПФУ в Луганській області (а.с.6), оскільки ці грошові кошти, набуті позивачем в порядку спадкування і він має на них право.

Враховуючи вказане є безпідставними доводи скарги про те, що задоволення позовних вимог позивача є недоведеними та необгрунтованими.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.

Щодо доводів апелянта про те, що нотаріусу було надіслано довідку про суму недоотриманої пенсії в розмірі 21 293,60 грн за період з 19 грудня 2014 року по 30 листопада 2017 року, яку отримав позивач згідно свідоцтва про спадщину, апеляційний суд зазначає, що неохоплення свідоцтвом всієї суми, яка була не виплачена померлому за життя, не є підставою для відмови спадкоємцю в задоволенні позову, адже, прийнявши спадщину в установленому законом порядку, спадкоємець набув право на все майно, яке належало спадкодавцеві на час смерті, а тому відповідно до статті 1227 ЦК України він має право на її отримання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №220/30/21, від 23 лютого 2022 року у справі №428/10113/20.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна