Номер провадження: 22-ц/813/3009/24
Справа № 500/2167/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Пащенко Т.П. 07 вересня 2023 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про участь у спільному будівництві об`єкту нерухомості недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 », відповідно до умов розділу 2 якого ОСОБА_1 (виконавець) були прийняті на себе зобов`язання з будівництва та здачі в експлуатацію житлового будинку з подальшою передачею «об`єкту нерухомості» замовнику - ОСОБА_2 до 30.02.2015 року. В свою чергу, згідно умов п. 3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, замовником були прийняті на себе зобов`язання з передачі виконавцю вартості вищезазначеної «комерційної площі» у сумі, еквівалентній 65000 доларам США.

З урахуванням зазначеного, в порядку виконання умов п. 3.1 договору №24В/K/2 від 27.01.2015 року виконавцем того ж дня було оформлено на ім`я ОСОБА_2 розписку від 27.01.2015 року про отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65000 доларам США. При цьому, оскільки у день підписання «типового» договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року та оформлення розписки від 27.01.2015 року ОСОБА_1 також укладались однорідні правочини з іншими особами, зацікавленими у будівництві «об`єкту нерухомості», позивач не впевнений, що вищевказаний договір та розписка підписувались безпосередньо стороною договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року ОСОБА_2 , а не іншою особою в її інтересах. Вищенаведені сумніви ОСОБА_1 згодом знайшли своє підтвердження під час оформлення сторонами договору №24В/к/2/1 від 09.06.2016 року «Про розірвання договору №24В/к/2 від 27.01.2015 року» про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 », відповідно до умов п. 2 якого його сторонами були визначені зобов`язання ОСОБА_1 з повернення ОСОБА_3 до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65000 доларам США, передбачених умовами п. 3.1 договору №24B/k/2 від 27.01.2015 року. У даному випадку ОСОБА_1 наголошував на тому, що ОСОБА_2 особисто підписала договір №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, але при підписанні цього договору навіть «поверхневий» порівняльний аналіз підпису особи, здійсненого від імені ОСОБА_2 на раніше оформленому договорі №24В/K/2 від 27.01.2015 року, з підписом ОСОБА_2 на договорі №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, надав позивачу підстави для об`єктивного висновку про те, що зазначені договори від імені відповідача підписувалися різними особами. Як наслідок, дійшовши висновку про те, що ані договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року, ані розписку від 27.01.2015 року про передачу позивачу грошових коштів у сумі, еквівалентний 65000 доларам США, ОСОБА_2 особисто не підписувала та, можливо, взагалі не була присутньою при оформленні вищезазначених документів, ОСОБА_1 вважав, що починаючи саме з 09.06.2016 року (дата власноручного підписання ОСОБА_2 договору №24В/К/2/1) він дізнався про порушення його прав, як виконавця по договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року. Більш того, саме з 09.06.2016 року, на думку ОСОБА_1 , у нього виникла матеріально-правова зацікавленість в оспорюванні договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року з огляду на ті обставини, що фактично ОСОБА_1 не перебував у будь-яких цивільно-правових (договірних) правовідносинах з ОСОБА_2 , на підставі яких у нього могли б виникнути грошові зобов`язання. Незважаючи на ті обставини, що згідно умов п. 1 договору №24B/K/2/1 від 09.06.2016 року, договір №24В/К/2 від 27.01.2015 року є розірваним, останній та розписка від 27.01.2015 року, підписані іншою особою від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на думку позивача, встановили хибний «правовий» зв`язок між зобов`язаннями ОСОБА_1 по договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року з «правами» ОСОБА_2 по договору №24B/К/2/1 від 09.06.2016 року на отримання грошових коштів у сумі, еквівалентній 65000 доларам США, яких відповідачка ОСОБА_1 особисто не передавала. Як наслідок, приведені обставини та правові наслідки підписання договору №24B//2/1 від 09.06.2016 року обґрунтовують матеріально-правову зацікавленість ОСОБА_1 в оспорюванні у судовому порядку факту перебування позивача з ОСОБА_2 у цивільно-правових відносинах по договору №24B/K/2 від 27.01.2015 року, який відповідачка не підписувала.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зі змісту повідомлення експерта від 12.03.2020 року про неможливість надання експертного висновку чітко вбачається, що саме невиконання відповідачкою вимог експерта штучно призвели до неможливості проведення експертизи та встановлення об`єктивної істини з питань ідентифікації підпису, зробленого від імені відповідача на оспорюваному правочині. З огляду на викладене, на думку апелянта, суд першої інстанції мав визнати факт виконання підпису, поставленого на оскаржуваному договорі, не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Сторони про розгляд справи на 22.10.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (Замовник) зобов`язалася здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості в порядку, вказаному в пункті 3.1, а ОСОБА_1 (Виконавець) зобов`язався побудувати та здати в експлуатацію житловий будинок, після чого передати об`єкт нерухомості Замовнику до 30.02.2015 року (а.с.13-16 т.1).

Згідно п.10.1 договору від 27.01.2015 року №24В/K/2, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і оплати Замовником першого внеску, відповідно до п.3.1 цього договору.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що замовник зобов`язався передати виконавцю суму в розмірі української гривні в еквіваленті української гривні у розмірі 65000 доларів США, яка включає оплату за будівництво комерційної площі розміром 64,70 кв.м. в Бельетажі.

Таким чином, сторони узгодили, що набрання чинності договором від 27.01.2015 року №24В/К/2 відбувається після його підписання та оплати Замовником першого внеску.

З розписки від 27.01.2015 року, складеної ОСОБА_1 вбачається, що останній у присутності ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 суму у розмірі на еквівалент 65000 доларів США в рахунок повної оплати за об`єкт нерухомості комерційну площа в чотирьохетажному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеному між ними. Розписка підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.17 т.1).

У розписці ОСОБА_1 від 27.01.2015 року останній підтверджує, що отримав від ОСОБА_2 суму в розмірі, еквівалентному 65000 доларів США в якості повної сплати за об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору №25/В/К/2 від 27.01.2015 року, укладеного між сторонами.

Таким чином, позивач підтвердив своєю розпискою від 27.01.2015 року, що ОСОБА_2 виконала перед ним зобов`язання по п.3.1 договору в повному обсязі.

Згідно договору №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - договір №24/В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою: АДРЕСА_1 , вважається розірваним з 09.06.2016 року. У зв`язку із розірванням договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути у повному обсязі ОСОБА_2 до 01.09.2016 року суму, еквівалентну 65000 доларів США, отриману раніше за вказаний вище об`єкт комерційної нерухомості (а.с.19 т.1).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторони продовжили свої правовідносини, шляхом укладання договору від 09.06.2016 року №24/B/R/2/1 про розірвання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 про участь у спільному будівництві об`єкту «Житлового будинку с 28-ма квартирами за адресою: АДРЕСА_1 », відповідно до умов якого визначено зобов`язання ОСОБА_1 з повернення ОСОБА_2 до 01.09.2016 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 65000 доларам США, передбаченої п.3.1 договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

ОСОБА_1 , в якості обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що у висновку спеціаліста №ЕД-2526-7.21, складеного 16.04.2021 року ОСОБА_5 за заявою адвоката Воронкова В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , зазначено, що дати відповідь на питання ким, ОСОБА_2 або іншою особою виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в графі «_____» поруч із рукописним текстом « ОСОБА_6 » на сторінці 4 Договору №24 В/К/2 від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій, не є можливим. Дати відповідь на питання ким, ОСОБА_2 або іншою особою виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в графі «_____» поруч із рукописним текстом « ОСОБА_6 » в Росписці від 27.01.2015 року, у зв`язку з розбіжністю транскрипцій - не є можливим (а.с.219-222 т.1).

Однак, колегія суддів не приймає, у якості належного доказу, вказаний висновок спеціаліста у зв`язку із тим, що у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18 про те, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.

Крім того, у заяві від 12.05.2020 року представник ОСОБА_1 просив суд постановити ухвалу, якою визнати факт виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 » від імені ОСОБА_2 , не нею самою, а іншою особою, посилаючись на наступне.

В процесі проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної за ухвалою суду першої інстанції від 30.05.2019 року, судовий експерт просив надати, в тому числі вільні зразки підпису ОСОБА_2 достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2014-2015 роки, оскільки при визначені порівняльного матеріалу наданого судом 07.10.2019 року, експертом було встановлено, що частина зразків підпису ОСОБА_2 (договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року та розписка від 27.01.2015 року) викликають сумнів в їх справжності, а частина зразків відноситься до умовно-вільних та експериментальних зразків її підпису. Однак, ОСОБА_2 вимог клопотання судового експерта від 21.10.2019 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи, не надала, що в кінцевому випадку обумовило неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи по даній справі.

Так, 27.03.2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12.03.2020 року №19/3063 про неможливість надання експертного висновку судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи. Як вбачається із змісту вищезазначеного повідомлення, судовим експертом було наголошено на тому, що повторно були запитані вільні зразки підпису ОСОБА_2 достовірно виконані нею самою у оригіналах різних документів (бажано з офіційних джерел), які не відносяться до даної справи за 2014-2015 роки. Однак, оскільки впродовж встановленого нормативним актом термін інші запитані експертом документи до ОНДIСЕ не надійшли, то експертом було проведено дослідження наданого судом порівняльного матеріалу в процесі чого встановлено, що зразки підписів ОСОБА_2 надані до експертної установи у однотипних документах та обмеженій кількості.

На підставі викладеного, позивач зазначав, що положеннями ст. 109 ЦПК України передбачені правові наслідки ухилення від участі в експертизі, а саме: у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (а.с. 139-140 т.1).

Згідно положень постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», під час обговорення в попередньому судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз`яснити наслідки ухилення від участі в експертизі. Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі

Статтею 109 ЦПК України дійсно визначені наслідки ухилення від участі в експертизі, відповідно до яких у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 надано, для проведення експертизи, експериментальні зразки підпису на 5 арк., оригінал договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та вільні зразки підпису ОСОБА_2 у наступних документах: позовна заява від 26.09.2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за підписом ОСОБА_2 , розписка ОСОБА_1 від 27.01.2015 року, видана на ім`я ОСОБА_2 , договір №24В/К/2/1 від 09.06.2016 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заперечення ОСОБА_2 від 25.04.2017 року по справі №500/6466/16-ц, скарга ОСОБА_2 від 26.12.2016 року на адресу Ізмаїльської місцевої прокуратури, відзив на клопотання про надання матеріалів для проведення експертизи із зразками підпису ОСОБА_2 , які згідно супроводжувального листа від 26.09.2019 року вих. №500/2167/19/14420/2019 були направлені Директору Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 114 т. 1).

27.11.2019 року ОСОБА_2 надавала суду відзив на клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи у справі №500/2167/19, щодо надання оригіналів документів, складених нею у період 2015 року, та зазначала, що такі документи наразі у неї відсутні, враховуючи час, який вже сплинув (а.с.128 т.1).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність доказів того, що ОСОБА_2 дійсно має оригінали документів різного типу за 2015 рік, які містять значну кількість вільних зразків її підпису, приймаючи до уваги, що експертизи призначена судом у 2019 році, тобто, між вказаними датами минуло 4 роки.

Відповідно, оскільки позивачем не доведено факт ухилення ОСОБА_2 від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, суд дійшов правильного висновку, що не підлягає задоволенню заява представника позивача щодо визнання факту виконання підпису, проставленого на договорі №24В/К/2 від 27.01.2015 року «про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 » від імені ОСОБА_2 , не нею самою, а іншою особою.

Не додано належних доказів ухилення ОСОБА_2 від подання експертам необхідних матеріалів і до апеляційної скарги, поданої представником ОСОБА_1 .

Таким чином, безпідставними та такими, що не підтверджені жодним доказом, є доводи скарги про те, що зі змісту повідомлення експерта від 12 березня 2020 року про неможливість надання експертного висновку чітко вбачається, що саме невиконання відповідачкою вимог експерта штучно призвели до неможливості проведення експертизи та встановлення об`єктивної істини з питань ідентифікації підпису, зробленого від імені позивачки на оспорюваному правочині.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними доказами того, що ОСОБА_2 не підписувала договір №24 В/К/2 від 27.01.2015 року про участь у спільному будівництві об`єкту «Житловий будинок с 28-ма квартирами» за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року у справі №500/5194/16-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі еквівалентній 65000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення (а.с.83-87 т.1).

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу залишено без змін (а.с.80-82 т.2).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2014 року у справі №500/5194/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року залишено без змін.

При розгляді вказаної справи судом касаційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не оспорював факту невиконання ним зобов`язання, а посилався у касаційній скарзі лише на те, що еквівалент суми 65000 доларів США в національній валюті підлягає обчисленню на момент звернення до суду з цим позовом, а не на момент виконання судового рішення.

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд має врахувати, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі № 910/6091/19).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав суду належних доказів того, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, та не довів порушення його прав чи законних інтересів оспорюваним договором.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із доводами суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору №24В/К/2 від 27.01.2015 року недійсним не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та безпідставними.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , як і доводи позову, є виключно припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 листопада 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе