Провадження № 2/161/1227/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Жежерун Д. А.,

представника позивача адвоката Бурди Д. П.,

представника відповідача адвоката Стретович І. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 свій позов обґрунтовує тим, що 19 травня 1979 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем та почала з ним спільно проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (1933 року народження).

За час шлюбу, з 19 травня 1979 року по 27 жовтня 2005 року вони спільно з відповідачем здійснили самочинні добудови до вказаного житлового будинку, а саме: добудову А3-2 (приміщення 1-3, 1-4, 1-5, 1-9) та добудову А2-2 (приміщення 2-3, 2-4, 2-5, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13).

Позивач зазначає, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 27 жовтня 2005 року. Після розірвання шлюбу вона продовжила проживати у добудованій частині житлового будинку (А2-2) та проживає там до теперішнього часу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2005 року (справа № 2-891/2005) визнано право власності на самочинне будівництво, а саме: на житлову прибудову (а2-2) та прибудований гараж (Б-1) за ОСОБА_1 (1933 р. н.) матір`ю відповідача. Зареєструвавши своє право власності на житлову добудову А2-2, матір відповідача 02 червня 2005 року подарувала це житло сину ОСОБА_2 . Однак, в подальшому рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2005 року (справа № 2-891/2005) скасовано, а за результатами нового розгляду справи в задоволенні вимог ОСОБА_1 (1933 р. н.) про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено.

Таким чином, на теперішній час право власності на самочинну добудову А2-2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстроване, площа вказаної добудови не включена до загальної площі будинку.

Позивач вказує, що вона брала участь у будівництві спірної добудови А2-2, що підтверджується рішеннями суду. Зокрема, у рішенні Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року (справа № 22ц-633/09) встановлено, що під час проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проведено будівництво двоповерхового житлового приміщення до кімнати 2-6 та кухні 2-2, яке складається з коридора 2-3 площею 10,2 м?, котельні 2-4 площею 3,6 м?, кімнати 2-5 площею 27,8 м?, коридора 2-10 площею 7,8 м?, кімнати 2-11 площею 16,3 м?, кімнати 2-12 площею 14,9 м?, кладової 2-13 площею 2,2 м?, сходів аб та балкона а на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва та відсутні проекти на будівництво, відповідні дозволи. Окрім цього, участь позивача у будівництві спірної добудову підтверджується квитанціями та іншими розрахунковими документами про оплату вартості будівельних матеріалів, а також розписками осіб, які виконували відповідні будівельні роботи.

Здійснивши аналіз судової практики Верхового Суду в подібних правовідносинах, позивач зазначає, що вона позбавлена можливості набути право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а тому суд вправі визнати за сторонами спору право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку.

Таким чином, самочинне будівництво добудова до житлового будинку АДРЕСА_1 , яка зазначена в технічному паспорті як А2-2 (приміщення № № 2-3, 2-4, 2-5, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13), загальною площею 82,8 м? та житловою площею 59 м?, була побудована сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то є підстави для поділу між сторонами будівельних матеріалів та конструктивних елементів, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

На підставі наведеного позивач просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів , які були використані у процесі будівництва самочинно збудованої добудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , яка зазначена в технічному паспорті як А2-2 та складається з приміщень коридора 2-3 площею 10,2 м?, котельні 2-4 площею 3,6 м?, кімнати 2-5 площею 27,8 м?, коридора 2-10 площею 7,8 м?, кімнати 2-11 площею 16,3 м?, кімнати 2-12 площею 14,9 м?, кладової 2-13 площею 2,2 м?, сходів аб та балкона а8, загальною площею 82,8 м? та житловою площею 59 м?, яка має такі характеристики: фундамент бетонний, стіни цегляні, перекриття збірне залізобетонне, горище дерев`яне, підлога дощата (1- й поверх), ламінат (2-й поверх), дах дерев`яний, покрівля азбестоцементні хвилясті листи, вікна, двері дерев`яні та пластикові склопакети, оздоблення шпалери та фарбування стін, міжповерхові сходи дерев`яні, з електропостачанням, газопостачанням, опаленням від місцевого котла.

Ухвалою судді від 31 серпня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а. с. 178).

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем судового засідання до протоколу підготовчого засідання від 27 листопада 2023 року, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

11 грудня 2023 року від представника відповідача адвоката Стретович І. С. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності. Представлені позивачем докази, зокрема рішення місцевого та апеляційного судів свідчать, що позивач знала про наявність спору про поділ майна ще у 2006 році. У рішенні Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року зазначено, що ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині про визнання права власності на самочинне будівництво, про визнання спільною сумісною власністю подружжя самочинного будівництва та його поділ. Після спливу 14 років позивач повторно звертається до суду про поділ майна подружжя, використовуючи копії доказів, які містились в матеріалах інших судових справ. У позовній заяві не зазначено місце знаходження оригіналів таких доказів, зокрема розрахункових документів про придбання будівельних матеріалів, поділ яких є предметом спору у цій справі. На думку представника відповідача, така процесуальна поведінка позивача свідчить про її недобросовісність та зловживання правом. Станом на 08 грудня 2023 року неможливо встановити належність будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва спірної добудови. Ті письмові докази, які долучені до позовної заяви (чеки, листи, висновки), не підтверджують, що самочинне будівництво здійснювалось лише силами і коштами подружжя Грудецьких, оскільки в цьому житлі на той час проживали ще батьки відповідача. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

12 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача адвоката Бурди Д. П. На спростування доводів відзиву про пропуск позивачем строку позовної давності представник позивача зазначає, що в зв`язку з судовими спорами правовий режим спірної добудови змінювався. Судове рішення, ухвалене судом в 2006 році не стосується поділу майна подружжя. Щодо рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року, на яке вказує відповідач, то питання права власності сторін на будівельні матеріали та конструктивні елементи судом не досліджувались. Після названих судових спорів позивач продовжила проживати у спірному приміщенні впродовж 12 років та проживає там дотепер. Відповідач не заперечував права позивача на спірне майно. Однак, 12 травня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Саме тоді позивач дізналась про наявність спору щодо майна, яке є спільною власністю подружжя. Крім того, лише в 2023 році згідно даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно з площі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 нотаріусом виключено площу спірної добудови А2-2 та відображено його справжні характеристики. Таким чином, представник позивача вважає, що ОСОБА_1 не пропустила строки позовної давності, адже про порушення свого права вона дізналась після 12 травня 2022 року, тобто після звернення відповідача до суду з позовом про виселення та після отримання відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Представник позивача адвокат Бурда Д. П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які викладені письмово, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат Стретович І. С. у судовому засіданні вимоги позову заперечила, просила в задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю вимог, а також заявляла про пропуск позивачем строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року (справа № 22ц-633/09) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (1959 р. н.) про усунення перешкод у користуванні жилим приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 (1959 р. н.) до виконавчого комітету Луцької міської ради, ОСОБА_1 (1933 р. н.), ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудоване майно та його поділ в натурі, визнання приміщення спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння та договору дарування частини будинку

установлено такі преюдиційні обставини:

1)ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (1959 р. н.) перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року по жовтень 2005 року;

2)під час проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (1959 р. н.) за адресою: АДРЕСА_1 проведено будівництво двоповерхового житлового приміщення до кімнати 2-6 та кухні 2-2, яке складається з коридора 2-3 площею 10,2 м?, котельні 2-4 площею 3,6 м?, кімнати 2-5 площею 27,8 м?, коридора 2-10 площею 7,8 м?, кімнати 2-11 площею 16,3 м?, кімнати 2-12 площею 14,9 м?, кладової 2-13 площею 2,2 м?, сходів аб та балкона а на земельній ділянці, що не була відведена для будівництва та відсутні проекти на будівництво, відповідні дозволи;

3)рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2005 року за ОСОБА_1 (1933 р. н.) визнано право власності на самовільно побудований гараж і житлову прибудову (а2-2) по АДРЕСА_2 ;

4)за результатами апеляційного перегляду вищевказане рішення суду першої інстанції скасоване, справу направлено на новий розгляд. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 січня 2007 року в позові ОСОБА_1 (1933 р. н.) до Луцької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (1959 р. н.) про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено;

5)таким чином, у визнанні права власності на самочинне будівництво (добудову А2-2) за ОСОБА_1 (1933 р. н.) відмовлено.

Крім того, з досліджуваного рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 (1959 р. н.) під час розгляду справи апеляційним судом подала заяву про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви в частині вимог про визнання права власності на самочинне будівництво, про визнання спільною сумісною власністю подружжя самочинного будівництва та його поділ (а. с. 65-70).

Копією виписки з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами від 19 жовтня 2015 року підтверджується що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (17/100 частини), ОСОБА_1 (12/100 частини), ОСОБА_2 (33/100 частини) та ОСОБА_4 (38/100 частини). У примітці цієї виписки зазначено про самочинно побудовану прибудову (А2-2) зі збільшенням загальної площі будинку на 82,8 м?, житлової площі на 59,0 м? (а. с. 102-103).

З копії технічного паспорту, який виготовлений 25 липня 2011 року на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що до вказаного житлового будинку здійснено двоповерхову добудову А2-2, рік побудови 1996. Прибудова А2-2 має такі характеристики: фундамент бетон; стіни цегла керамічна; покрівля азбестоцементні листи, перекриття дерево, підлога дошки (а. с. 36-44).

Такі ж характеристики спірного самочинно збудованого приміщення зазначені в технічному паспорті, який виготовлений в 2005 році (а. с. 72-80).

Суд установив, що при виготовленні технічної документації представники ТАМП «Волиньархпроект» 26 листопада 2004 року провели обстеження самовільної двоповерхової добудови А2-2 по АДРЕСА_1 щодо її відповідності державним будівельним, санітарно-гігієнічним та пожежним нормам та визначили такі конструктивні елементи цієї добудови: фундаменти бетонні, монолітні, стрічнові; зовнішні стіни з керамічної цегли на складному цементно-піщаному розчині, утеплені шаром пінополістиролу, облицьовані цеглою; перегородки та внутрішні стіни з керамічної цегли, перекриття горища по дерев`яних балках; перекриття міжповерхове залізобетонне з плит; покрівля азбестоцементні хвилясті листи по дерев`яних латах та кроквах, підлога дощатий настил по дерев`яних лагах та цегляних стовпчиках; двері та вікна дерев`яні індивідуального виготовлення; внутрішнє опорядження тинькування вапняно-піщаним розчином з послідуючим клейовим фарбуванням; зовнішнє оздоблення силікатна цегла з розшивкою швів (а. с. 110-111).

З копії висновку № О-321 судової будівельно-технічної експертизи від 03 грудня 2007 року встановлено такі характеристики конструктивних елементів житлової добудови А2-2: фундамент бетонний, стіни цегляні, перекриття збірне залізобетонне, горище дерев`яне, підлога дощата (1- й поверх), цементна стяжка (2-й поверх), дах дерев`яний, покрівля азбестоцементні хвилясті листи, вікна, двері дерев`яні, оздоблення штукатурка, вапняне і масляне фарбування (приміщення 2-5); всі інші приміщення штукатурка стін; міжповерхові сходи дерев`яні. Прибудова забезпечена електропостачанням, газопостачанням, опаленням від місцевого котла. Прибудова збудована в 1994 році, площа 52,1 м?, загальна площа 82,8 м? (а. с. 113-115).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами визнається, що на теперішній час право власності на самочинну добудову А2-2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстроване, площа вказаної добудови не включена до загальної площі будинку.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У цій справі встановлено, що спірна добудова не прийнята до експлуатації, відомості щодо її реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні. Відтак, зазначене нерухоме майно не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

У цій справі преюдиційною є та обставина, що сторони спільно, перебуваючи у шлюбі здійснили спірну добудову. Встановивши, що спірне нерухоме майно є незавершеним будівництвом, яке не здане в експлуатацію та яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що у позивачки в даному випадку виникло право на частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів, використаних у будівництві спірного нерухомого майна.

Крім того, суд ураховує, що відповідач, який заперечує позовні вимоги, не спростував презумпцію спільності права власності на спірні будівельні матеріали та конструктивні елементи.

З наведених мотивів суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів, використаних при будівництві добудови А2-2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема на частину: бетонного фундаменту, керамічної цегли зовнішніх стін; керамічної цегли внутрішніх стін; дерев`яних балок перекриття горища; залізобетонних плит міжповерхового перекриття; азбестоцементних хвилястих листів, дерев`яних лат та крокв покрівлі; дощатого настилу, дерев`яних лат та цегляних стовпчиків підлоги; дерев`яних дверей та вікон; міжповерхових дерев`яних сходів.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною п`ятою статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Суд ураховує, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, предметом якого була самочинна добудова А2-2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З наявного в матеріалах справи рішення Апеляційного суду Волинської області від 09 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 (1959 р. н.) в судовому засіданні під час розгляду справи апеляційним судом подала заяву про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви в частині вимог про визнання права власності на самочинне будівництво, про визнання спільною сумісною власністю подружжя самочинного будівництва та його поділ (а. с. 65-70).

Наведена обставина безсумнівно свідчить про те, що позивач станом на 09 липня 2009 року знала про порушення своїх прав щодо визнання спірної добудови спільною сумісною власністю подружжя та її поділу між подружжям.

А тому, перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах почався з 09 липня 2009 року (з моменту подання ОСОБА_1 заяви про залишення без розгляду зустрічного позову про поділ майна подружжя у справі № 22ц-633/09).

Такі висновки суду відповідають позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема наведених у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 521/10327/18. У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють застосування строку позовної давності. При цьому районний суд дійшов правильного висновку, що строк позовної давності до вимог про стягнення частини грошових коштів, отриманих від продажу спільного майна, почався 12 жовтня 2011 року з моменту подання позивачем заяви про залишення позову про поділ майна подружжя у справі № 2/1519-1295/11 без розгляду.

Суд відхиляє доводи представника позивача, який вказує, що предметом спору у справі № 22ц-633/09 був поділ нерухомого майна (добудови А2-2), а не будівельні матеріали, що використані в процесі будівництва цієї добудови. Наявні у справі копії судових рішень свідчать про обізнаність позивача ОСОБА_1 щодо неможливості поділу в натурі спільного майна подружжя (добудови) внаслідок його самочинного будівництва. Крім того, вказані рішення підтверджують наявність спору щодо належності права власності на спірну будівлю ще в 2005 році, адже на неї претендувала й матір відповідача ОСОБА_1 (1933 р. н.), що й спонукало позивачку подавати відповідні апеляційні скарги і зустрічний позов. Наведене свідчить про те, що позивач знала про порушення свого права та вживала активних дій з метою захисту такого права.

Також суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач довідалась про порушення свого права лише 12 травня 2022 року, коли ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Суд зазначає, що позивач з часу ухвалення судом рішення в 2009 році продовжила проживати в спірному житлі, розуміючи що таке новостворене майно є самочинно збудованим, право власності на нього не зареєстроване, в позасудовому порядку вона не зможе отримати правоустановлючий документ на це житло, однак впродовж 14 років поспіль не вжила заходів з метою захисту своїх прав щодо поділу майна подружжя.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернулась в суд з цим позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складення повного рішення суду - 01 березня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь

Волинської області