У Х В А Л А

Справа № 126/2984/23

Провадження № 2/126/269/2024

"29" лютого 2024 р. м. Бершадь

Суддя Бершадського районного суду Вінницької області Гуцол В. І. , розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави Російська Федерація в особі представника посольства Росії в м.Берлін, Німеччина, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку загального цивільного провадження до відповідачів держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави Російська Федерація в особі представника посольства Росії в м. Берлін, Німеччина, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності з тих підстав, що як стверджує, відповідно до ст. 1 Конституції України 1996 року: «Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава». Відповідно до ст. 2 Конституції України 1996 року: «Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою». Відповідно до ст.5 ЗУ Про правонаступництво України: «Державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України». Україна обрала шлях на набуття незалежності та суверенітету у 1991 році, що підтверджено Всеукраїнським загальнонаціональним референдумом 1 грудня 1991 року. Територіальний суверенітет України гарантується міжнародним правом. В продовження миролюбної політики держави Україна 5 грудня 1994 року - держави Україна, Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки підписали «Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї». В першому пункті Преамбули було записано: «Україна, Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки, вітаючи приєднання України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (995 098) як держави, що не володіє ядерною зброєю...», заздалегідь було підтверджено миролюбність України разом з зобов`язання Російської Федерації поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Загальновідомим є той факт, що з 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VIII, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані, фінансовані і безпосередньо підтримані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Цьому передувало збиття ракетним комплексом Збройних Сил РФ пасажирського літака Boeing-777 рейсу МН17 17 липня 2014 року у повітряному просторі над непідконтрольною Україні територією Донецької області, котре було засуджене всім світовим співтовариством. 21 лютого 2022 року президент РФ Путін підписав укази про визнання фейкових Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу. З 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Дані дії держави Російська Федерація та очевидна бездіяльність держави Україна, яка допустила до військового конфлікту з Російською Федерацією, привели до порушення його, народу України, прав, в тому числі і права на мир, яке закріплене Декларацією про виховання народів у дусі миру 1978 року, а також Декларацією про право народів на мир 1984 року, в якій закріплено суверенне право народів на мир. Там чітко вказано, що священним обов`язком кожної держави є забезпечення мирного життя народів, зокрема наголошується, що держави зобов`язані вести свою політику у напрямку недопущення війни, в тому числі і ядерної, не допускати застосування збройної сили в міжнародних відносинах, усі спори вирішувати мирними засобами на основі Уставу Організації Об`єднаних Націй - для повноцінного забезпечення права народів на мир. У VII розділі Загальної декларації прав народів, прийнятій 4 липня 1976 р., визначено: будь-яке ухилення від положень Декларації є порушенням зобов`язань щодо всього світового співтовариства (ст. 22): будь-яку спричинену порушенням даної Декларації шкоду має повністю відшкодувати той, хто її завдав (ст. 23): найтяжчі посягання на основні права народів, особливо на право їх існування, є міжнародним злочином, що тягне індивідуальну кримінальну відповідальність їх організаторів (ст. 27): поновлення основного права народів у разі їх грубого нехтування є обов`язком, який покладається на всіх членів міжнародного співтовариства (ст. 30). Окрім цього, відповідачі порушили похідні права від права на мир, а саме право на безпеку, суверенітет та цілісність території. Російська Федерація своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АР Крим. Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, Російська Федерація несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на території України.

З інформації, розміщеної Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області Російська Федерація присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також одне родовище урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні.

За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, в тому числі літію, які є об`єктами права власності українського народу. Російська Федерація взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12.4 трильйона доларів США, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDcv. «Акціонери» України, якими є Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі дванадцять трильйонів чотириста мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421.18 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства Російської Федерації. Як зазначає Державна служба статистики України, за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тони хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88.38 кг/рік (2020р.) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/88.38 кг, виходить 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон отримаємо 18 440 823 людини. Тому вважає, що незаконна експропріація Російською Федерацією: 63 відсотки покладів вугільної, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, без врахування зруйнованих та експропрійованих матеріальних цінностей, національних скарбів та музейних експонатів, перетворення у не придатні до використання понад п`ять мільйонів гектарів земель сільськогосподарського призначення (офіційна статистика на жовтень 2023 р.) під час незаконної окупації території АР Крим, Луганської, Донецької областей, але не виключно. Російська Федерація порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї призвело до нанесення йому, народу України, матеріальної шкоди в розмірі 672421.18 доларів С'IIIА (шістсот сімдесят дві тисячі чотириста двадцять один долар США 18 центів) за порушення Російською Федерацією майнового права, встановленого в статтях 13 Конституції України та 324 ЦПК України, що не суперечить рішенню Міжнародного Арбітражного суду м. Гаага. Нідерланди від 02.05.2018 у справі ПГС № 2015-36 про стягнення сум з боржника, Російської Федерації, в якості компенсації за експропріацію Росією відповідного нерухомого майна та майнових прав. Відповідно до статті 13 Конституції України та статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Враховуючи вищезазначене, керуючись унітарністю держави Україна, стягнення з держави Російська Федерація на його користь майнової шкоди в розмірі 672421.18 доларів США (шістсот сімдесят дві тисячі чотириста двадцять один дол. США 18 центів), що становить в еквіваленті 24 583 718.34 грн. завданої внаслідок експропріацією РФ природних ресурсів, та не виключно, Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України, буде адекватним, але не достатнім, та відповідатиме принципам пропорційності та розумності.

Моральна шкода, завдана йому порушенням його права на мир. розрахована ним за його внутрішнім переконанням з врахуванням рішень ЄСПЛ (Європейського суду з прав людини) та норм міжнародного права без будь-якої методики, оскільки такої не існує як на всій планеті, так і у всіх державах та державних утвореннях планети. У прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України він зазнав душевних страждань і приниження, переніс неодноразові стреси і побоювання за своє життя і безпеку, життя і безпеку своїх дітей, рідних та близьких, також були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, він вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захист порушених прав, в тому числі неодноразово був змушений переховуватись у непристосованих приміщеннях-бомбосховищах під час оголошених повітряних тривог та обстрілів. Розпочата Російською Федерацією війна накопичує в ньому систематичний стрес. Окрім того, в нових інформаційних реаліях засоби масової інформації та лідери громадської думки привели до накопичення психологічного негативу, який явно прискорив природні процеси його старіння, що привело до його передчасності. Тотальна торгівля емоціями в засобах масової інформації, яку допустила держава Україна та яка прикривається "суспільним інтересом", є формою мародерства його дорогоцінного часу з його безцінного життя та порушенням його прав на свободу думки і слова, порушення прав на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Споглядання зруйнованих ракетними і не тільки ударами в Україні будівель, споглядаючи у реальному часі смерть українців приносить додатковий дискомфорт, в тому числі і часткову втрату віри в людяність агресорів-загарбників. Він втратив спокійний сон і станом на сьогодні не спить вночі, здригається від виття сирени повітряної тривоги, сповіщень про небезпеку та від вибухів. Внаслідок війни він втратив можливість спокійно, з насолодою, працювати, а наразі докладає значних зусиль для подолання цієї апатії та різних набутих страхів, у тому числі, постійного страхv за долю рідних і за безпеку близьких людей, котрі боронять Україну. Щодо захисту основоположних прав людини, то його значення протягом останніх років настільки докорінно змінилось, що набуло ваги універсального звичаю у міжнародному праві, який становить окрему підставу для обмеження суверенітету держави-агресора. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, в такому випадку є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Подача позовної заяви до суду про стягнення шкоди, завданої йому внаслідок порушення його прав, є здійсненням його волевиявлення, оскільки він обрав на власний розсуд один з альтернативно можливих засобів захисту своїх порушених прав, а саме, у зв`язку з неможливістю їх поновлення, хоче отримати відповідне відшкодування. Неминучим наслідком порушення його прав є обов`язок правопорушників відшкодувати йому моральну шкоду в порядку ч. 1 ст. 23 ЦК України. Право на відшкодування шкоди і стягнення шкоди з правопорушників є абсолютним. Відповідно до ЦК України закріплено Принцип повного відшкодування шкоди. Обов`язок доказування його не співмірності завданої йому моральної шкоди у відповідності до закріпленої в ЦК України презумпції вини особи, яка вчинила правопорушення, покладається на відповідачів, в тому числі і з огляду на те, що в спорі між державою і ОСОБА_2 є завжди слабшою стороною і тому обов`язок доказування покладається на обидві держави: на Україну та на Російську Федерацію. Це означає, що особа вважається винною у завданні шкоди, невиконанні зобов`язання або іншому правопорушенні, оскільки не буде доведено іншого (ст. 614 та ч. 2 ст. 1166 ЦК). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка повинна поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено тією чи іншою нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Подібні правові висновки зроблено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19). Відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону, а саме ч. 1 статі 23 ЦК України та ст. 56 Конституції України. Право на відшкодування моральної шкоди та підстава для такого відшкодування є безумовними в силу генерального всепланетного делікту, а наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри деліктної відповідальності як відшкодування шкоди не є обовязковою. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стягнення моральної шкоди в розмірі один мільйон двісті пятдесят девять тисяч триста гривень не буде суперечити рішенню Європейського суду з прав людини, у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (заява № 40/1993/435/514 від 28.07.1998) щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у разі порушення Женевської конвенції про захист цивільного населення під час міжнародних збройних конфліктів від 12.08.1949 року. Згідно Конституції України всі громадяни є рівними перед Законами і судом, а тому вважає, що одноразове відшкодування йому моральної шкоди в розмірі один мільйон двісті п`ятдесят дев`ять тисяч триста гривень буде законним, свідчитиме про унітарність держави Україна та усталеним звичаєм як в міжнародному праві, так і в державі Україна. Застосування ефективного способу захисту спричинює реальне поновлення порушеного права, а в разі неможливості вказаного - забезпечує отримання відповідного відшкодування. Захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Витрати, які будуть понесені: проїзд на здачу позову до суду; дорога в мікроавтобусі по 55 гривень 110 гривень; витрати часу - дві години (вартість одна тисяча гривень за кожну на написання тексту позовної заяви); одна година на проїзд до суду, одна година на проїзд з суду додому; витрати паперу, електроенергії, картриджу - до пятидесяти гривень. Витрачено на правову допомогу в написанні даного позову - десять тисяч гривень. За написання апеляційної скарги буде витрачено 2 години часу вартістю одна тисяча гривень кожна, на правову допомогу-десять тисяч гривень; на проїзд до суду і з суду 110 гривень; витрати паперу, електроенергії, картриджу-до пятидесяти гривень. На написання касаційної скарги буде витрачено дві години часу вартістю одна тисяча гривень кожна; на правову допомогу-десять тисяч гривень; поштові витрати в межах до пятидесяти гривень; витрати паперу, електроенергії, картриджу-до пятидесяти гривень. Підготовче слухання просить проводити без його участі, рівно як і слухання по суті заявленої вимоги у відповідності до чинного законодавства держави Україна та законів логіки.

Просить: стягнути з держави Російська Федерація на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріації Російської Федерації природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 24583718.34 грн. та моральної шкоди в розмірі 1259300.00 гри. всього 25 843 018.34 грн. (двадцять п`ять мільйонів вісімсот сорок три тисячі вісімнадцять гривень тридцять чотири копійки.) з врахуванням курсової різниці Української гривні до долара США на момент факту стягнення; стягнути з держави Україна одну гривню моральної шкоди, завданої йому порушенням його прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності. Судові витрати та видатки і можливі податки, платежі та збори покласти на відповідачів.

На підставі Закону України «Про судовий збір», ст. 2 судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду позивач звільняється від сплати судового збору як особа, що подала позов про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Згідно статті 22 Закону України про захист прав споживачів, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ч.2 ст.175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за її наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Згідно ч.1ст.177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Позивачка у своїй позовній заяві вказує, що відповідач відповідач Держава Російська Федерація, представник відповідача - посольство держави Російської Федерації в Берліні, Німеччина, знаходиться за адресою: Unter den Linden 63-65, 1011Berlin: E-mail: germane.mid.ru.

Із поданих матеріалів судом встановлено, що до позовної заяви для вручення відповідачам, не додано засвідченого перекладу позовної заяви та документів, доданих до неї на мову запитуваної держави (офіційну мову Федеративної Республіки Німеччинаі) та російську мову, оскільки, як вбачається з позовної заяви, відповідачі є юридичними особами, які знаходяться за адресою: Unter den Linden 63-65, 1011Berlin: E-mail: germane.mid.ru.

У випадку перебування відповідача за кордоном, для вручення документів суд повинен буде звертатись із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Іноземні особи та особи без громадянства мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, відповідно до ч.8 ст. 130 ЦПК України, особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.190 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.4 Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах, ратифікованої Законом України «Про приєднання України до Конвенції про отримання за кордоном доказів у цивільних або комерційних справах» №2051- III від 19.10.2000 судове доручення складається мовою запитуваного органу або супроводжується перекладом на цю мову. Однак, Договірна Держава приймає доручення також англійською чи французькою мовою або з перекладом на одну з цих мов, якщо вона не зробила застереження на підставі статті 33.

Відповідно до п.2.3 розділу другого Інструкції «Про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень» (затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27.06.2008 № 1092/5/54) доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову. У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи. Це окремо визначається судом України у дорученні.

Ухвалою суду від 06.12 2023 року позовну заяву було залишено без руху, позивачеві був наданий строк для усунення вищевказаних недоліків, роз`яснено, що у випадку не усунення вказаних недоліків вона буде вважатися неподаною та повернута заявникові.

У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем не усунуті.

Відповідно до ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст.185 ЦПК України -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави Російська Федерація в особі представника посольства Росії в м.Берлін, Німеччина, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали суду до Вінницького апеляційного суду Вінницької області.

Суддя В. І. Гуцол