Справа № 464/2850/23 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/164/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року (повний текст рішення складено 26 грудня 2023 року), у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3 % річних, інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

в травні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») звернулося в суд з позовними вимогами про стягнення солідарно з відповідачів суми 3% річних в розмірі 67 830,11 грн., суми нарахованих інфляційних втрат в розмірі 210 554,19 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказували, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 10 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит, а ОСОБА_1 , як позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, які визначені у цьому договорі. Для забезпечення виконання вказаного договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 133292 від 10 серпня 2007 року. Крім цього, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, ОСОБА_1 , згідно договору іпотеки від 10 серпня 2007 року, реєстровий номер 4948, передав в заставу банку належне йому на праві власності майно квартиру АДРЕСА_1 . Невиконання відповідачами умов кредитного договору та договору поруки, тобто непогашення ними кредитних зобов`язань призвело до утоверення заборгованості. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права вимоги. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 червня 2012 року у справі № 2-1047/11 позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2007 року № 0 в розмірі 456 200,29 грн, за додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 25 січня 2008 року в розмірі 17 688,88 грн, вирішено питання судових витрат. Оскільки рішення суду є обов`язковим, а відповідачі порушили грошове зобов`язання, кошти за рішенням суду не сплачують, тому вважає, що у позивача виникло право нарахувати штрафні санкції відповідно до статті 625 ЦК України. З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» просило стягнути солідарно з відповідачів як боржників інфляційні і 3% річних в розмірі 255 867,74 грн, яка складається з інфляційних втрат за період з квітня 2017 року по січень 2022 року в розмірі 189 650,28 грн.; 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 66 217,00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за період з 03 травня 2020 року по 24 лютого 2022 року інфляційні витрати в розмірі 65 618 грн 49 коп., 3 % річних в розмірі 23 488 грн 94 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судові витрати в розмірі 727 грн 12 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судові витрати в розмірі 727 грн 12 коп.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржилоТОВ «Кей-Колект», подавши в січні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заборгованості з інфляційних втрат за період з квітня 2017 року по квітень 2020 року в розмірі 124 031 грн 79 коп., 3 % річних втрат за період з 12 березня 2017 року по 02 травня 2020 року в розмірі 42 728 грн 52 коп. та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у відповідній частині.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог є незаконним та необґрунтованим. Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим судом в оскаржуваному рішенні не враховано ту обставину, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, але їх стягнення може бути обмежено трьома роками, які передували подачі такого позову за умови подання відповідачем заяви про застосування позовної давності. Крім того, суд неправомірно відхилив доводи позивача про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОУГО-19)», яким Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 12, зі змісту якого вбачається, що під час дії карантину строк загальної позовної давності продовжується на строк його дії. Звертає увагу й на те, що збільшення тривалості строку позовної давності за вимогами про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України компенсується забороною їх стягнення з моменту введення в Україні воєнного стану (24 лютого 2022 року), чим досягається мета недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин. Крім того, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Таким чином, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних з 12 березня 2017 року, тобто в межах трирічного строку до початку дії карантину та до 23 лютого 2022 року, тобто до початку дії в Україні режиму воєнного стану здійснено у межах строку позовної давності. Таким чином, на думку заявника, приймаючи оскаржуване судове рішення, суд не визначив правову природу вимог заявлених на підставі частини другої статті 625 ЦК України, чим фактично допустив звуження прав позивача.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів у справі не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи судом першої інстанції з`ясовано повно та всебічно, учасниками справи, зокрема особою, що подала апеляційну скаргу не оспорюються.

Предметом позову у справі, що переглядається є вимоги про стягнення солідарно з позичальника та поручителя 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих після ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, за період з березня (квітня) 2017 року по січень (лютий) 2022 року.

Судом ухвалено рішення про стягнення цих коштів за період з 03 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Рішення суду мотивовано тим, що нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України обраховується за останні три роки, які передували подачі позову про їх стягнення, за умови подання відповідачами заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, що в даній справі мало місце. Відтак, з огляду на час звернення позивача з даним позовом (03 травня 2023 року), а також звільнення на законодавчому рівні позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення цих нарахувань за вказаний вище період.

Місцевий суд відхилив доводи позивача про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» тривалість строку позовної давності збільшена. На переконання суду, цим документом, зокрема, передбачені додаткові соціальні та економічні гарантії для підтримки громадян і бізнесу в умовах протидії поширенню коронавірусу в Україні, також встановлюється заборона підвищувати відсоткові ставки за всіма кредитними договорами, а споживачі кредитів, взятих до 2017 року, тимчасово звільняються від штрафів та пені. У даній справі суд першої інстанції звернув увагу, що позивач є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. При цьому карантин на території України встановлено з 12 березня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (назва в редакції, чинній на дату прийняття) від 11 березня 2020 року № 211).

У пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (див. постанови Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21)).

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені цим пунктом Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, відтак заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог строк давності за яким продовжено згідно з імперативними приписами ЦК України не підлягає задоволенню (див. постанову Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23)).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 26 вересня 2022 року у справі № 372/3235/20 (провадження № 61-6797св22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Проте, відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналіз положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України свідчить про те, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 та від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Також цим Законом Розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Воєнний стан триває в Україні і на даний час.

Відповідно до частини першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що з огляду на період за який позивач просив стягнути нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України, як на момент введення карантину, так і на час звернення до суду з вказаним позовом позовна давність за таким вимогами не сплила, адже була продовжена на рівні ЦК України як основного регулятора цивільних відносин, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що період за який підлягають до стягнення нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України слід обмежити трьома роками до моменту звернення до суду з вказаним позовом та до момент законодавчої заборони щодо їх нарахування.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відтак, оскаржуване рішення ухвалено внаслідок невірного застосування норм матеріального права, отже таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у заявленому розмірі, з розрахунком яких колегія суддів погоджується.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з кожного з відповідачів в річних частинах підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1 919 грн 00 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та по 1 876 грн 06 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» інфляційні втрати в розмірі 189 650 (сто вісімдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят) грн 28 коп. та 3 % річних в розмірі 66 217 (шістдесят шість тисяч двісті сімнадцять) грн 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» по 1 919 (одній тисячі дев`ятсот дев`ятнадцять) грн 00 коп. з кожного судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та по 1 876 (одній тисячі вісімсот сімдесят шість) грн 06 коп. з кожного судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич