Справа № 727/9668/24
Провадження № 2-к/727/3/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді - Слободян Г.М.

за участі секретаря судового засідання - Вакарчук Т.Р.

представника заявника ОСОБА_1 , адвоката Пономаренко П.І.

представника заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвоката Сарафінчан І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, матеріали клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пономаренко Павло Іванович, заінтересовані особи: Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради; ОСОБА_2 , про визнання в Україні рішення іноземного суду, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці перебуває на розгляді клопотання адвоката Пономаренко П.І.., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про визнання на території України рішення Вищого суду правосуддя провінції Онтаріо, Канада, у справі № FS-18-94004-00 від 24 січня 2020 року про вирішення питання опіки, батьківства, сплати аліментів та про вирішення питання щодо нерухомого майна, зокрема зобов`язано відповідача передати спільним дітям подружжя ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також вищевказаним судовим рішенням розподілено витрати та зобов?язано заявника розпочати розлучення на незаперечній основі. Рішення набрало законної сили 24.01.2020, про що міститься відмітка в тексті рішення.

Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пономаренко Павло Іванович, просить визнати на території України вищезазначене рішення іноземного суду: а саме наказ Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада, у справі № FS-18-94004-00 від 24 січня 2020 року.

30 жовтня 20254 року представник заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвокат Сарафінчан І. скерувала до суду заперечення на клопотання про визнання в Україні вказаного рішення іноземного суду. Свої заперечення мотивувала тим, що подане на визнання в Україні рішення Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада у справі №FS-18-94004-00 у формі наказу (безспірний судовий розгляд) від 24.01.2020р. не віднесено ні за своїм змістом, ні за суттю до рішень про визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, перелік яких визначений пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України». Просила відмовити у клопотанні про визнання в Україні рішення іноземного суду, у тому числі і через те, що рішенням не передбачено механізм його виконання в Україні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13.09.2024 року клопотання прийнято до розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.10.2024 року до участі у справ залучено заінтересовану особу - ОСОБА_2 .

Представник заявника ОСОБА_1 , адвокат Пономаренко П.І. у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання з підстав викладених у ньому та просив визнати в Україні вказане рішення іноземного суду.

Представник заінтересованої особи - Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явився, відомостей про поважність причин неявки до суду не надав.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвокат Сарафінчан І. у судовому засіданні заперечувала щодо визнання в Україні рішення іноземного суду. Просила відмовити в задоволенні клопотання з підстав викладених у письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали клопотання та доданих до нього документів, а також заперечення представника заінтересованої особи на дане клопотання, суд зважає на наступне.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України здійснюється в порядку, встановленому законом.

За приписами ч. 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі статтею 82 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, видані уповноваженими органами іноземних держав, визнаються дійсними на території України лише в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У випадку, коли поданий переклад не є точним і не містить усіх обставин справи (наприклад, не конкретизовано інформацію про майно), це може призвести до помилкового тлумачення рішення, що порушує принцип правової визначеності, якого слід дотримуватись у судовій практиці.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002р. №2933, Україна з 02.04.2003 року приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003 року.

Канада не є державою-учасницею Гаазької конвенції, відповідно видані компетентними органами Канади офіційні документи для їх використання в Україні мають бути визнані та/чи легалізовані в установленому порядку.

Порядок визнання в Україні іноземних судових рішень, що не підлягають примусовому виконанню, регулюються ЦПК України.

Згідно з частиною восьмою статті 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Між Україною та Канадою міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладалися, а тому визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності.

Пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 р. визначає перелік категорій рішень іноземних судів, які не підлягають виконанню в Україні. Це стосується, зокрема, рішень про: визнання прав, оголошення банкрутом, визнання недійсними певних актів, визнання чи оспорення батьківства, позбавлення батьківських прав, розірвання шлюбу, встановлення фактів, що мають юридичне значення, усиновлення, визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Цей перелік є вичерпним.

Суд зауважує на тому, що поданий на визнання наказ Суду Вищої юрисдикції м.Онтаріо, Канада (безспірний судовий розгляд) від 24.01.2020р. у справі №FS-18- 94004-00 не належить за своїм змістом до вказаних категорій.

Поданий на визнання наказ Суду Вищої юрисдикції м. Онтаріо, Канада, включає питання передачі права власності на квартиру АДРЕСА_2 спільним дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак такий наказ не має правової сили в частині примусового виконання на території України, оскільки перехід права власності регулюється нормами українського законодавства, що визначає порядок укладення правочинів.

Крім того, відсутність фактичного виконання цього обов`язку з боку ОСОБА_5 протягом більше чотирьох років піддає сумніву необхідність негайного виконання цього рішення на території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 проживають в Канаді, то відповідно стягнення призначених за наказом сум відбувається в межах національного законодавства Канади, в тому числі і щодо дитини, яка не є громадянкою України.

Покладення за рішенням іноземного суду на ОСОБА_5 обов?язку негайно передати право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім?я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто спільних дітей подружжя не означає автоматичний перехід права власності на вказане нерухоме майно, оскільки за українським законодавством визначено чіткий порядок укладення правочинів щодо переходу права власності від однієї особи до іншої.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких видана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про міжнародне приватне право», визначено, що суд чи інший орган застосовує право іноземної держави незалежно від того, чи застосовується у відповідній іноземній державі до подібних правовідносин право України, крім випадків, якщо застосування права іноземної держави на засадах взаємності передбачене законом України або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника (частина друга статті 464 ЦПК України).

У статті 468 ЦПК України обумовлено, що у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Судом встановлено, що рішенням Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада у справі №FS-18-94004-00 у формі наказу (безспірний судовий розгляд) від 24.01.2020р. задоволено заяву ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_1 щодо їх неповнолітньої доньки ОСОБА_4 з питань батьківства, остаточної спільної опіки, доступу відповідача до дитини, сплати відповідачем аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, а також постановлено, що ОСОБА_1 має надати ОСОБА_2 ключ від нерухомості, муніципально відомої як АДРЕСА_1 («Українська нерухомість») (пункт 4 розділу 10 «Нерухомість» рішення суду).

Пунктом 5 цього ж розділу рішення, суд постановив зобов`язати ОСОБА_1 негайно передати право власності на українську нерухомість на ім`я ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спільні орендарі.

Тобто, у справі, яка розглядалась Судом Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада у справі №FS-18-94004-00 у формі наказу (безспірний судовий розгляд), питаннями справи були батьківство, остаточна спільна опіка, доступ відповідача до дитини, сплата відповідачем аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, врегулювання питання щодо канадської нерухомості.

Даним рішенням не встановлювалось вирішення Судом Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо майнових інтересів сторін щодо української нерухомості, що б включало компетенцію іноземного суду у вирішенні такої справи, а лише задекларовано обов`язок ОСОБА_1 негайно передати право власності на українську нерухомість на спільних дітей подружжя.

Окрім цього, судом також встановлено, що рішення Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада у справі №FS-18-94004-00 у формі наказу (безспірний судовий розгляд) від 24.01.2020р. не є рішенням про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення: усиновлення: визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Натомість, рішенням іноземного суду серед іншого, що врегульовано національним законодавством Канади, задекларовано обов`язок ОСОБА_1 негайно передати право власності на українську нерухомість на ім`я ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спільні орендарі.

При цьому суд зауважує, що рішення іноземного суду, яке заявник просить визнати в Україні взагалі не стосується ОСОБА_8 , а лише врегульовує питання подружжя щодо спільної доньки ОСОБА_4 .

Виходячи з позиції заявника про те, що визнання в Україні рішення Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо йому необхідно для вчинення відділом з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради дій щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 на спільних дітей подружжя, суд зважає на наступне.

Відповідно до частини другої статті 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України.

За приписами частин першої та другої статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано (стаття 40 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, в тому числі, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Порядок нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб при відчуженні нерухомого майна регулюється статтями 172, 174 Податкового кодексу України.

Таким чином, національне законодавство України містить чітку регламентацію дій особи, яка має намір відчужити належне їй нерухоме майно, зокрема посвідчити в установленому порядку відповідний договір про відчуження такого майна, зареєструвати речове право, що виникло на підставі укладеного правочину та сплатити податки за ставками, визначеними чинним законодавством.

Рішення Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада у справі №FS-18-94004-00 у формі наказу (безспірний судовий розгляд) від 24.01.2020р. не вносить будь-яких змін у законодавство України з означеного вище питання.

Рішення іноземного суду, яке подається на визнання та виконання на території України, має бути чітким та зрозумілим щодо способу його виконання. Якщо спосіб виконання не вказано або він залишається невизначеним, це може призвести до труднощів у його факті виконання, чим порушується принцип правової визначеності, закріплений у національному законодавстві.

Матеріали справи за іноземним рішенням суду не містять чіткої вказівки щодо способу виконання рішення: не визначено, який саме орган або посадова особа має реалізувати дане рішення, які кроки необхідні для виконання цього рішення в Україні, а також які документи повинні бути додатково оформлені. Відсутність таких інструкцій унеможливлює повноцінне та ефективне виконання рішення в Україні.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчий документ повинен містити всі необхідні дані для його виконання, включаючи чітке зазначення про порядок і спосіб виконання, оскільки іноземне рішення не відповідає цій вимозі, це може призвести до неоднозначного тлумачення і, відповідно, ускладнити його реалізацію на території України.

Суд розглядає питання про визнання та виконання рішень іноземних судів, виходячи з принципу визначеності прав та обов`язків, які повинні бути визнані в Україні, а також чіткості порядку їх виконання. Якщо клопотання не містить точного опису того, як саме рішення іноземного суду має бути виконане в Україні, суд не має підстав задовольняти таке клопотання.

Таким чином, відсутність конкретного способу виконання в поданому рішенні іноземного суду є підставою для відмови у визнанні та виконанні на території України, оскільки це порушує вимоги щодо змісту виконавчого документа та не забезпечує правової визначеності, необхідної для належного виконання.

Іноземне рішення повинно містити конкретизацію щодо порядку виконання зобов`язань. Суд наголосив, що виконавчий документ повинен мати конкретний опис того, що саме має виконуватись на території України, щоб уникнути неоднозначності. Відсутність такої конкретики перешкоджає належному виконанню рішення.

Відсутність в рішенні іноземного суду детальних інструкцій щодо виконання, створює ризик неправильної інтерпретації, що порушує принцип правової визначеності.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999 р. «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Зважаючи на чинне законодавство України, суд вважає, що визнання рішення іноземного суду в цьому випадку буде суперечити положенням Цивільного та Податкового кодексів України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Суд звертає увагу на те, що з 2020 року заявник мав та наразі має можливість укласти договір про відчуження належного йому в Україні нерухомого майна в порядку, визначеного чинним законодавством України.

Окрім цього, відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є адміністративною процедурою, а не судовим процесом. Таким чином, Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не може бути заінтересованою особою в даній категорії справ. Вони не мають матеріального інтересу у результатах судового рішення і не можуть бути визнані такими, що зацікавлені у результатах справи.

У відповідності до вимог частини 6 статті 473 ЦПК України за наслідками розгляду клопотання, а також заперечення у разі його надходження, суд постановляє ухвалу про визнання в Україні рішення іноземного суду та залишення заперечення без задоволення або про відмову у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

У визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 ЦПК України.

Таким чином, суд, на основі всебічно з`ясованих обставин, з урахуванням норм чинного національного законодавста, беручи до уваги відсутність конкретного способу виконання в поданому рішенні іноземного суду, вважає, що наведене є підставою для відмови у визнанні та виконанні на території України вказаного рішення, оскільки це порушує вимоги щодо змісту виконавчого документа та не забезпечує правової визначеності, необхідної для належного виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 81-82, Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 462, 464, 468, 471 - 473 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пономаренко Павло Іванович, заінтересовані особи: Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради; ОСОБА_2 , про визнання в Україні рішення іноземного суду, яке не потребує примусового виконання, а саме наказ Суду Вищої Юрисдикції провінції Онтаріо, Канада, у справі № FS-18-94004-00 від 24 січня 2020 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Слободян Г.М.