Справа № 623/1688/21
Провадження № 2/638/1131/24
29 лютого 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Теслікової І.І.,
за участю секретаря судових засідань - Кисловської О.О., Мяснянкіної Г.П., Цицори К.В., Кріцак А.М., Осіпової Ю.Л., Шевцової А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди,
Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому просять стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 703 590, 00 грн, у якості відшкодування шкоди у вигляді вартості поліпшення майна та 50 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що у 2016 році вони вирішили переїхати проживати до м. Ізюм Харківської області, відповідно почали шукати будинок, який продається. У подальшому позивачі зустріли ОСОБА_5 , яка представилась власницею недобудованого житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки жодного документа на право власності на зазначене майно не було, позивачі домовились з нею, що вони надають їй завдаток у розмірі 2 000 доларів США, і через три місяці, коли будуть готові правовстановлюючі документи, позивачі повинні надати ще 20 000 доларів США, про що 10 червня 2016 року була складена розписка. У вказаній розписці від імені покупця була зазначена ОСОБА_3 , а від імені продавця була зазначена ОСОБА_5 .
Після передачі позивачами грошових коштів ОСОБА_5 , остання надала позивачам ключі від будинку, для того, щоб позивачі розпочали його добудову та ремонт, відповідно вже з наступного дня позивачі розпочали роботи по добудові будинку та ремонтні роботи.
Як зазначають позивачі, до 2016 року вони привели вказаний житловий будинок у придатний для проживання стан та переїхали мешкати до нього.
На момент введення вказаного будинку в експлуатацію, а саме до вересня 2017 року, позивачами здійснено багато будівельних робіт, закуплено велику кількість будівельного матеріалу, та інших необхідних речей.
Факт недобудови вказаного будинку на момент передачі позивачам ключів у червні 2016 року підтверджується втому числі тим, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації видана Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області лише 29 вересня 2017 року.
Позивачі зазначили, що оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку не був укладений з вини відповідачів, вони зазнали матеріальних втрат та моральних страждань, посилаючись на ст.ст. 23, 1167, 1212 ЦК України, просили стягнути з відповідачів 703 590, 00 грн, у якості відшкодування шкоди у вигляді вартості поліпшення майна та 50 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 399/0/15-23 від 20 квітня 2023 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» змінено з 01 травня 2023 року територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - Дзержинському районному суду міста Харкова.
06 червня 2023 року цивільна справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова та згідно автоматизованого розподілу між суддями передана в провадження судді Теслікової І.І.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 липня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено судовий розгляд у справі.
Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року вирішено про заочний розгляд справи.
21 жовтня 2021 року від представника відповідачів адвоката Волченка Геннадія Валерійовича надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачів просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
20 грудня 2021 року від позивачів надійшла до суду відповідь на відзив, у якому позивачі просять задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування відповіді на відзив зазначають, що відповідачами не заперечується той факт, що після отримання завдатку за будинок 10 червня 2016 року ОСОБА_3 разом із своєю сім`єю передані ключі від будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , для того, щоб вони могли мешкати у будинку. Відповідно з 10 червня 2016 року вказаний будинок був у користуванні позивачів. Також вказують, що вказаний житловий будинок було добудовано та введено в експлуатацію 29 вересня 2017 року, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, при цьому станом на 10 червня 2016 року вказаний будинок був недобудованим, що в свою чергу спростовує доводи відповідачів, що будівництво будинку було завершено у 2016 році. Вказують, що до моменту введення будинку до експлуатації, а саме до вересня 2017 року, позивачі здійснили багато будівельних робіт. Закупили велику кількість будівельних матеріалів. Вартість здійснених позивачами поліпшень у вказаному будинку становить 703 590,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів.
Позивачі у судове засідання не з`явились. Позивачами подано до суду заяву, у якій останні позовні вимоги підтримують та просять проводити розгляд справи без їх участі. Також зазначили, що не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання кореспонденції.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.
Вказані обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 356448346.
10 червня 2016 року ОСОБА_5 , у присутності покупця ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , складено розписку, відповідно до якої нею отримано завдаток у сумі 2 000 доларів США від ОСОБА_3 за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Решта коштів у сумі 20 000 доларів США буде виплачена покупцем при наданні нею усіх необхідних документів для купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку.
Судовим розглядом також встановлено, що також не заперечується сторонами, після складення вказаної розписки позивачам були надані ключі від вказаного будинку, де вони здійснили ремонтні роботи.
визначено невід`ємні поліпшення у садибі (домоволодінні) за адресою: АДРЕСА_1 , виконані в період з 10 червня 2016 року по 01 жовтня 2018 року, на підставі наданих на дослідження актів виконаних будівельних робіт;
ринкова вартість садиби (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , на момент проведення експертизи, з урахуванням зареєстрованої площі будинку та поліпшень, здійснених в період з 10 червня 2016 року по 01 жовтня 2018 року, складає 1 770 310 грн. (один мільйон сімсот сімдесят тисяч триста десять гривень), без урахування ПДВ;
ринкова вартість домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на момент проведення експертизи, з урахуванням зареєстрованої площі будинку та без урахування поліпшень, здійсненних в період з 10 червня 2016 року по 01 жовтня 2018 року складає 1 066 720 грн. ( один мільйон шістдесят шість тисяч сімсот двадцять гривень), без урахування ПДВ.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 надала пояснення, що ОСОБА_2 є її хрещеною мамою. Літом 2016 року приблизно у червні її хрещена мама знайшла будинок, до якого планувала переїхати разом із сім`єю. 10 червня 2016 року ОСОБА_2 зустрілась за місцезнаходженням будинку, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_10 , яка представилась власником вказаного будинку. У подальшому ОСОБА_11 склала розписку про те, що отримала грошові кошти від ОСОБА_3 з метою подальшого продажу будинку. Після складання вказаної розписки ОСОБА_2 спитала у ОСОБА_12 , чи може вона починати ремонтні роботи в будинку, на що ОСОБА_11 надала згоду та віддала ключі від будинку. На цей момент будинок був взагалі без ремонту. На запитання щодо готовності документів на будинок, для того щоб оформити договір купівлі-продажу, ОСОБА_11 відповіла, що документи будуть готові протягом двох трьох місяців. Восени 2016 року до будинку приїзжав ОСОБА_13 , який бачив, що у будинку проводяться ремонтні роботи. У 2017 році ОСОБА_11 запросила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до себе на роботу для того щоб показати документи на будинок, ознайомившись я якими останні зрозуміли, що ОСОБА_11 не є власником будинку, оскільки даний будинок оформлений на ОСОБА_14 . У подальшому ОСОБА_2 подзвонила ОСОБА_15 та повідомила, що ціни на нерухомість знизились, відповідно запропонувала 15 000 доларів США за вказаний будинок. У подальшому ОСОБА_3 звернулась до Ізюмсбкого міськрайонного суду Харківської області з позовом щодо стягнення суми авансу, який був наданий ОСОБА_12 за розпискою, який був задоволений. У 2018 році відповідачі почали погрожувати, писати листи щодо незаконного заволодіння будинком.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_16 пояснив, що у 2016 році познайомився з позивачами, оскільки їм була необхідна будівельна допомога. Він прийшов до будинку, щоб подивитись об`єм роботи, в якому ремонту не було. Під час здійснення рентних робіт до будинку приїзжав власник за своїми речами, він басив, що проводяться ремонтні роботи.
Також судовим розглядом встановлено, що 01 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_5 , третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача на свою користь суми авансу в розмірі 52 197,80 грн (справа № 623/1513/18).
Свої вимоги обґрунтувала тим, що 10 червня 2016 року вона надала відповідачеві 2 000 доларів США, в рахунок авансу за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та мала намір віддати ще частину коштів, через 1-2 місяці, коли ОСОБА_5 , яка назвалася продавцем та власницею даного будинку, надасть їй правовстановлюючі документи на зазначений житловий будинок та земельну ділянку на якій знаходиться даний житловий будинок. Проте у зв`язку з тим, що вона дізналася, що ОСОБА_5 не має жодних прав на даний будинок, так як він ще не був введений до експлуатації і навіть після введення його до експлуатації власником будинку є ОСОБА_4 , то вона припинила будь-які перемовини, щодо купівлі-продажу даного будинку. В зв`язку з чим, усі подальші питання, щодо добудови, ремонту, експлуатації та умов (зокрема ціни) купівлі-продажу даного будинку узгоджувалися між власником цього будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (як покупцем). Таким чином, в зв`язку з тим, що угода купівлі-продажу так і не відбулася, бо у даного будинку є інший власник (продавець) та інший покупець, запропонувала ОСОБА_5 повернути їй кошти, які вона від неї отримала. На що отримала категоричну відмову та пропозицію звертатися до суду з цим питанням. 30 травня 2018 року вона письмово звернулася до ОСОБА_5 з вимогою про повернення авансового платежу. У випадку, коли сторони домовились укласти договір, але не оформили його у встановленому у законі порядку, сплачені в рахунок майбутнього договору суми є авансом, який підлягає поверненню у тому самому розмірі, в якому він був переданий незалежно від того, з вини з якої із сторін не відбулася угода.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти, передані їй у якості авансу, в розмірі 52 197,80 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦПК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (частина перша статті 635 ЦК України).

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (частина четверта статті 635 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання (частина перша статті 570 ЦК України).

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу.

Як вже було встановлено, 10 червня 2016 року ОСОБА_5 , у присутності покупця ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , складено розписку, відповідно до якої нею отримано завдаток у сумі 2 000 доларів США від ОСОБА_3 за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Решта коштів у сумі 20 000 доларів США буде виплачена покупцем при наданні нею усіх необхідних документів для купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку.

При цьому, власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Право власності ОСОБА_4 виникло на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер ХК05, виданий 29 вересня 2017 року, видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області. Прово власності зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 37484964 від 10 жовтня 2017 року.

Доказів того, що будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю відповідачів до суду надано не було.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що договору купівлі продажу спірного житла, який би за своєю формою та змісту відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, також не було укладено будь якого іншого договору з приводу речових прав ОСОБА_3 на належне ОСОБА_4 нерухоме майно.

Надана суду розписка, складена 10 червня 2016 року ОСОБА_5 , не може свідчити про домовленість між ОСОБА_4 та позивачами укласти договір купівлі-продажу будинку у майбутньому, оскільки ОСОБА_5 не є власником даного будинку та доказів того, що будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю відповідачів до суду надано не було.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

Разом з тим, положення статті 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже було встановлено, договору купівлі продажу спірного житла, який би за своєю формою та змісту відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, також не було укладено будь якого іншого договору з приводу речових прав позивачів на належне ОСОБА_4 нерухоме майно, надана суду розписка, складена 10 червня 2016 року ОСОБА_5 , не може свідчити про домовленість між ОСОБА_4 та позивачами укласти договір купівлі-продажу будинку у майбутньому, оскільки ОСОБА_5 не є власником даного будинку та доказів того, що будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю відповідачів до суду надано не було.

За таких обставин, у даних спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України.

Висновком експерта № 9852/12901 від 28 жовтня 2020 року встановлені невід`ємні поліпшення у садибі (домоволодінні) за адресою: АДРЕСА_1 , виконані в період з 10 червня 2016 року по 01 жовтня 2018 року.

Ринкова вартість садиби (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , на момент проведення експертизи, склала 1 770 310 грн, а ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи без урахування поліпшень, здійсненних в період з 10 червня 2016 року по 01 жовтня 2018 року склала 1 066 720 грн.

Таким чином, вартість поліпшень будинку, здійснених позивачами, становить 703 590,00 грн (1 777 310 1 066 720), які підлягають стягненню з власника будинку ОСОБА_4 на користь позивачів.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідачів про те, щоу відповідачів були відсутні кошти на проведення ремонтних робіт, що підтверджується їх деклараціями на сайті НАЗК, оскільки суд не є органом, який наділений повноваженнями здійснювати перевірку правильності та повноти заповнення декларацій, поданих суб`єктами декларування.

Більш того, відповідачами не спростовується факт проведення у спірному житловому будинку ремонтних робіт, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що такі ремонтні роботи проводились іншими особами, а не позивачами, до суду надано не було.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачі зазначили, що вони тривалий час розраховували на придбання спірного житлового будинку, однак через протиправні дії відповідачів договір купівлі-продажу будинку не був укладений, при цьому позивачами були здійснені ремонтні роботи за власні кошти. Крім того вказали, що вони тривалий час проживали у вказаному будинку без світла, води, опалення, що завдало їм моральних страждань.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч зазначеному, позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їм моральної шкоди діями відповідачів, у зв`язку з чим, в даній частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

При вирішені питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 748091 є особою з інвалідністю ІІ групи.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 28 лютого 2016 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

При пред`явленні даного позову до суду ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2 345,30 грн за вимогу про відшкодування шкоди у вигляді вартості поліпшення майна та 1 667,00 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, що позов задоволений частково, шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачів шкоди у вигляді вартості поліпшення майна у розмірі 703 590,00 грн, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 345,30 грн, та 4 690,60 грн на корить держави.

Що стосується стягнення витрат на проведення експертизи у розмірі 25 120,00 грн, то такі витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки вказана експертиза була проведена по цивільній справі № 623/1869/18.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 223, 247, 259, 263-265, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 703 590 (сімсот три тисячі п`ятсот дев`яносто) грн 00 крп.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 345 (дві тисячі триста сорок п`ять) грн 30 крп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 4 690 (чотири тисячі шістсот дев`яносто) грн 60 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Дзержинський районний суд м. Харкова, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання відповідно до позовної заяви: АДРЕСА_1 ;

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання відповідно до позовної заяви: АДРЕСА_1 ;

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання відповідно до позовної заяви: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя І.І. Теслікова