Провадження № 2/161/930/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

22.12.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 07.11.2022 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 32550 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 20.12.2022 року. На підтвердження факту отримання коштів у борг ОСОБА_4 07.11.2022 року власноруч написав відповідну розписку. Однак, запозичені кошти відповідач на даний час так і не повернув бодай частково. При цьому, відповідач продовжує ухиляється від взятих на себе зобов`язань. Враховуючи наведене просить суд стягнути із ОСОБА_4 на його користь борг за договором позики в розмірі 32550 дол. США, а також судові витрати по справі, з яких 12223,05 судовий збір та 11000 грн. витрати на правничу допомогу.

В судовому засіданні позивач суду пояснив, що між ним та відповідачем неодноразово виникали правовідносини з приводу позики грошових коштів, які не оформлювалися розписками чи письмовими договорами. З огляду на розмір позики, яку він надав ОСОБА_4 07.11.2022 року, вказані правовідносини були оформлені договором із написанням відповідної розписки. На даний час відповідач на виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором кошти йому не повернув. При цьому, кошти, які йому перераховувалися, у тому числі дружиною ОСОБА_4 , не були спрямовані на погашення боргових зобов`язань за договором позики від 07.11.2022 року, вони стосувалися інших позик. Позов просив задовольнити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Додатково зазначив, що відповідачем не здійснювалося у будь-який спосіб погашення заборгованості за договором позики від 07.11.2022 року, у тому числі й шляхом передачі грошових коштів його довірителю готівкою. Крім того, ОСОБА_1 не ставить питання про застосування до ОСОБА_4 штрафних санкцій за прострочення взятих на себе зобов`язань, хоча такі передбачені умовами правочину.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову посилаючись на ту обставину, що стороною позивача не обґрунтовано суму боргу, яку її довіритель повинен сплатити за договором позики від 07.11.2022 року. Вказала, що існуюча в ОСОБА_4 заборгованість, яка є предметом даного спору, становить 15926 дол. США. Так, 15.05.2023 року дружина відповідача перерахувала позивачу 62550 грн. У свою чергу, її довіритель власноруч передавав ОСОБА_1 23.01.2023 року 10000 дол. США, у березні 2023 року 3000 дол. США та 30.03.2023 року 4000 дол. США, проте жодних розписок на підтвердження даного факту позивач не складав. У задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 07.11.2022 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 32550 дол. США, та які зобов`язався повернути позивачу до 15.12.2022 року. Оригінал даного договору долучено до матеріалів справи (а.с. 64-65).

Факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів в якості позики підтверджується Розпискою від 07.11.2022 року, власноруч написаною відповідачем, оригінал якої також міститься в матеріалах справи (а.с. 66).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог в ідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 ані в обумовлені Договором позики від 07.11.2022 року строк, ані на день звернення позивача до суду з даним позовом, ані на день постановлення даного судового рішення, кошти ОСОБА_1 не повернув.

В ході розгляду справи представник відповідача посилалася на ту обставину, що її довіритель здійснив часткове погашення спірної заборгованості та на даний час розмір неповернутої позики за Договором позики від 07.11.2022 року становить 15926 дол. США.

Однак, до закриття підготовчого провадження у справі та призначення її до розгляду по суті, сторона відповідача, будучи забезпеченою достатнім обсягом часу для реалізації своїх процесуальних прав з приводу подання відзиву із долученням відповідних доказів, або ж заявлення клопотання про витребування доказів, такими правами не скористалася.

Відтак, ані відповідачем ОСОБА_4 , ані його представниками, в ході розгляду справи не було надано будь-яких доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_1 грошових коштів на виконання зобов`язань, які виникли саме на підставі Договору позики від 07.11.2022 року.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За наведених обставин, суд визнає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за Договором позики від 07.11.2022 року в розмірі 32550 дол. США.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Судом встановлено, що 18.12.2023 року між АО «Правовий Стандарт» та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги № 31, за умовами якого адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання з приводу представництва клієнта у справі, яка є предметом даного спору. Вартість послуг (гонорар) є фіксованою та становить 11000 грн. (а.с. 11).

Факт сплати позивачем адвокатському об`єднанню 11000 грн. на виконання Договору про надання правової (правничої) допомоги № 31 від 18.12.2023 року підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 12).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є в повній мірі обґрунтованими.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також слід зауважити на такому.

Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19.

Разом з тим, ані відповідачем, ані його представниками в ході здійснення даного провадження не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

З огляду на наведене, а також те, що розмір сплачених позивачем коштів за надання правничої допомоги був фіксованим, підстави для зменшення таких витрат у даному випадку відсутні.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Із наведеного слідує, що понесені позивачкою та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 12223,05 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі.

На підставі ст. ст. 15, 16, 524, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 07.11.2022 року в розмірі 32550 (тридцять дві тисячі п`ятьсот п`ятьдесят) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, а саме: по сплаті судового збору 12223 грн. 50 коп., за надання правничої допомоги 11000 грн., а всього 23223 (двадцять три тисячі двісті двадцять три) грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 15 березня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська