ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1317/24 Справа № 212/6755/23 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №212/6755/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року (суддя Власенко М.Д., повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2023 року),

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис № 15361 з порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, оскільки 22 лютого 2017 року редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі нотаріально посвідченого договору. Нотаріусом було вчинено виконавчий напис після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, за якою виконавчий напис може бути вчинено лише за наявності нотаріально посвідченого договору, а також не перевірено безспірність стягнутої заборгованості. Позивачка вважає суму заборгованості у загальному розмірі 304627,93 грн безпідставною, оскільки кредитний договір від 10 серпня 2006 року між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» письмово не укладався, а мало місце підписання заяви про надання банківських послуг, яка не містила інформації про проценти за сплату кредиту, а тому нарахування неустойки (пені, штрафу, комісії) безпідставне. Крім того, зі спірного виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості проводиться з 10 серпня 2006 року по 04 серпня 2017 року, тому строк виникнення заборгованості почався з 10 серпня 2006 року, в той час як відповідач звернувся із заявою про видачу виконавчого напису 10 жовтня 2017 року, тобто поза межами трирічного строку давності. Просила суд визнати виконавчий напис № 15361 від 10 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошові кошти у сумі 304627,93 грн та 3000 грн за вчинення виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Покровський ВДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , та оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжено Указом Президента. Вважає, що з урахуванням початку періоду позовної давності з 19 червня 2019 року, позовна давність за вимогами позивача станом на 12 березня 2020 року, тобто на момент набрання чинності вказаним Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ не спливла, відтак, її перебіг було зупинено згідно Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ та Закону України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ, дія яких розповсюджується на спірні правовідносини, на період дії на території України карантину та воєнного стану. Зазначає, суд дійшов помилкового висновку, що позивачем на момент звернення з позовом до суду 05 вересня 2023 року, пропущений встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України строк загальної позовної давності, оскільки не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме перехідних положень ЦК України. Також, посилаючись на норми цивільного законодавства та практику Верховного Суду зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 13500,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3220,80 грн.

Відповідач та треті особи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, про що свідчить довідка про доставку повідомлення.

Представник позивачки ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники відповідача АТ КБ «Приватбанк» та третіх осіб Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., Покровського ВДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного МУ МЮ (м. Одеса) у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та повідомлення.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис за № 15361 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KS34530322 від 10 серпня 2006 року. Строк, за який провадиться стягнення 4012 днів, а саме з 10 серпня 2006 року по 04 серпня 2017 року. Сума, що підлягає стягненню складає 304627,93 грн, з урахуванням: 20438,13 грн заборгованість за тілом кредиту, 142525,73 грн заборгованість за відсотками, 126681,79 грн заборгованість з пені, 500 грн заборгованість по штрафам (фіксована частина), 14482,28 грн заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості). Витрати за вчинення виконавчого напису 3000 грн (а.с.16).

Постановою державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19 червня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59379659 з примусового виконання виконавчого напису № 15361 (а.с.17).

26 червня 2019 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у виконавчому провадження № 59379659 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.18).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строки позовної давності мали спливати для позивачки ОСОБА_1 під час дії карантину у червні 2022 року, трирічний строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, продовжився на період дії такого карантину, тобто до моменту його завершення 30 червня 2023 року, тому позивачка звернулась із позовом з порушенням строків позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями».

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису) визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно» (крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього Переліку (щодо стягнення за іпотечними договорами)), для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин: 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» у Переліку № 1172 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 480 від 19 квітня 2022 року.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором вчинений нотаріусом 10 жовтня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Таким чином, для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 стягувачу необхідно було подати оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів) та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, всупереч пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів від 29 червня 1999 року № 1172 нотаріусу для вчинення виконавчого напису не був наданий оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів).

Також у матеріалах справи відсутні документи, які були надані нотаріусу, що підтверджують безспірність заборгованості боржника ОСОБА_1 та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження подання нотаріусу документів, передбачених законом, які б давали можливість вчинити виконавчий напис у встановленому законом порядку.

Таким чином, вчиняючи 10 жовтня 2017 року виконавчий напис № 15361, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. не врахував, що пункт 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, який на той час уже був не чинним згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.

Подібна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив, що оскаржений виконавчий напис вчинено нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Також аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права міститься і у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 461/1940/20.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виконавчий напис вчинений із порушенням встановленого Законом порядку вчинення нотаріусами виконавчих написів, що у відповідності до статей 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, є підставою для визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Зазначене вище дає підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису № 85792 від 03 квітня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, зазначаючи про пропуск строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку з огляду на наступне.

За нормами статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що з позовною заявою позивачка звернулася до суду 05 вересня 2023 року.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу на всій території України запроваджено карантин. Карантин діє протягом всього часу з дати запровадження з 12 березня 2020 року та в подальшому був продовжений постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25 квітня 2023 року до 30 червня 2023 року.

Отже, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з урахуванням дії карантину на території України з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року строк позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, згідно із пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.

Розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пункт 19 згідно з Законом України «Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, термін дії якого продовжено наступними Указами Президента України до теперішнього часу.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з урахуванням дії на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року строк позовної давності збільшено на увесь строк його дії.

Враховуючи вищевикладене, позивачем на момент звернення з позовом до суду 05 вересня 2023 року встановлений статтею 257 ЦК України 3-річний строк позовної давності не пропущений.

Як наслідок, суд першої інстанції помилково вважав, що строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом закінчився 30 червня 2023 року.

На підставі наведених вище обставин справи та норм матеріального та процесуального закону апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки під час апеляційного перегляду справи встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Максимовим Р.І. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги, відповідно до якого адвокат взяв на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі і на умовах, передбаченим цим договором, а клієнт зобов`язаний прийняти та оплатити надану правову допомогу у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с. 19).

Згідно із ордером на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 11 серпня 2022 року надає ОСОБА_1 правову допомогу в Дніпровському апеляційному суді (а.с. 24, 95).

Відповідно до додатку №1 від 11 серпня 2023 року та додатку № 2 від 31 жовтня 2023 року до договору №18 про надання правничої допомоги від 11 серпня 2023 року, вартість послуг адвоката за вказаним договором становить 8500,00 грн (а.с. 20, 92).

З підсумкової виписки вбачається, що 01 вересня 2023 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму в розмірі 8500,00 грн за договором від 11 серпня 2023 року. 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 сплачено 5000,00 грн за договором від 11 серпня 2023 року та додатку №2 від 31 жовтня 2023 року (а.с. 21, 93).

Отже, наявні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, керуючись принципом співмірності, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пов`язану з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 13500,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу, на переконання колегії, відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, позивачкою при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн, а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1610,40 грн, тому з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пов`язаний з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанції, в розмірі 2684,00 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований у реєстрі за № 15361, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості в розмірі 304627,93 гривень, з урахуванням: 20438,13 грн - заборгованість за тілом кредиту, 142525,73 грн - заборгованість за відсотками, 126681,79 грн - заборгованість з пені, 500 грн - заборгованість по штрафам (фіксована частина), 14482,28 грн - заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості), витрати за вчинення виконавчого напису - 3000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати на правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанції, в розмірі 13500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , понесені витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанції, в розмірі 2684,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2024 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста