ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 638/17252/20

провадження № 22-ц/818/2309/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Маміної О.В. Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєв О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року ухвалене у складі судді Цвірюка Д.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: визнати автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності у рівних частках колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 сплатити на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості рівної (однієї другої) частки позивача у спільній сумісні власності у сумі 375 376,68 грн шляхом безготівкового перерахування вказаної суми на банківську картку позивача; з дня фактичного отримання грошової компенсації у повному обсязі припинити право власності ОСОБА_1 на його рівну частку автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; розподілити судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10.05.2017 між ним та відповідачем у справі, на той час дружиною, був укладений договір купівлі - продажу автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за ціною 149 000 гривень. Рішенням суду від 24.05.2019 шлюб між сторонами було розірвано. Зазначав, що до жовтня 2020 року право спільної часткової власності на два автомобіля здійснювалося співвласниками за їхньою взаємною згодою, згідно якої позивач користується автомобілем NISSAN X-TRAIL, а відповідач користується автомобілем TOYOTA Land Cruiser Prado. Така усна домовленість тривала понад двох років, доки ОСОБА_2 не звернулась до суду з позовом про стягнення в порядку поділу майна грошової компенсації та припинення права власності на автомобіль NISSAN. Згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи станом на 05.07.2023 середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado складає 750 753,36 грн. Одна друга вартості автомобіля складає 375 376,68 грн, яка підлягає стягненню з відповідача в якості грошової компенсації вартості рівної частки позивача у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Також вказує, що з грудня 2018 року відповідач своїми діями поставила позивача та його матір у тяжке матеріальне становище.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у сумі 375 376 (триста сімдесят п`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 68 копійок.

Рішення обґрунтовано тим, що підстави позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в той час як відповідач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження заперечень проти позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до укладення шлюбу за Позивачем був зареєстрований автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2008 року випуску, двигун НОМЕР_3 , універсал-В, VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , тобто він був особистою приватною власністю Позивача. 10.05.2017 сторонами укладено договір, купівлі-продажу спірного транспортного засобу, за який Позивач отримав від Відповідача грошові кошти в сумі 149 000,00 грн, що підтверджується відповідною заявою Позивача. 28.08.2018, через різке погіршення стосунків з Позивачем, Відповідач з дітьми вимушена виїхати зі спірної квартири до батьків. З того часу діти постійно проживають з Відповідачем та повністю перебувають на її утриманні. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2019 року у цивільній справі №638/13593/18 шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано. Також, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2021 по цивільній справі №638/1287/20 визначено місце проживання дітей сторін разом ОСОБА_2 . Апелянт зазначив, що Позивач не міг придбати у себе ж частину спірного автомобіля. Даний правочин Позивачем не оспорювався. Оскільки Позивач під час шлюбу із Відповідачем відчужив на користь останньої автомобіль, за що отримав відповідні кошти, а Відповідач у свою чергу набула його у власність для особистого користування, за кошти, які їй належали особисто, вона, згідно п.3 ч,1 ст.57, ч.1 ст.64 СК України набула спірний транспортний засіб в особисту приватну власність. 3 огляду на зазначене, спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя у розумінні ст.60 СК України та поділу не підлягає. Скаржник також зауважив, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення та задоволенні позовних вимог не надано жодної оцінки доводам Відповідача щодо можливості збільшення частки останньої у майні при його розподілі, адже на її утриманні знаходяться діти. Крім того, суд першої інстанції не надав жодної оцінки наявним судовим спорам між сторонами. Апелянт наголосив, що призначення судової експертизи та прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог є фактичним повернення справи на стадію підготовчого провадження, що є недопустимим на стадій розгляду по суті цивільної справи, а тому вчинено судом першої інстанції з грубим порушенням норм процесуального права.

17.10.2024 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення залишити без змін. Посилався на те, що судом повно та всебічно встановлені обставину справі та зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 серпня 2013 року перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 від 10.08.2013.

Матеріалами справи підтверджено, що з 10.08.2013 року по 24.05.2019 року сторони у справі перебували у шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.1 а.с. 20).

10.05.2017 між ТОВ «ТБ Слобожанщина» (комісіонер) в особі товарознавця ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (комітент) було укладено Договір комісії №5676/17/002964, згідно умов якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені одну або кілька угод з продажу товару - транспортного засобу марки TOYOTA Land Cruiser Prado, вартістю 149 000 грн ( т.1 а.с. 37).

Сторони у справі не заперечували, що вказаний транспортний засіб належав позивачу на праві особистої приватної власності.

10 травня 2017 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина», який діяв на підставі Договору комісії №5676/17/002964 від 10.05.2017 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/17/002964, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки TOYOTA Land Cruiser Prado. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 149 000 гривень ( т.1 а.с. 38).

Даними заяви від 10.05.2017 підтверджується, що розрахунок за зазначений автомобіль виконаний між сторонами в повному обсязі, претензій один до одного немає ( т.1 а.с.41).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Судом встановлено, що 10.05.2017 між ТОВ «ТБ Слобожанщина» (комісіонер) в особі товарознавця ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (комітент) було укладено Договір комісії №5676/17/002964, згідно умов якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені одну або кілька угод з продажу товару - транспортного засобу марки TOYOTA Land Cruiser Prado, вартістю 149 000 грн, що належва останньому на праві особистої приватної власності.

10 травня 2017 року між ТОВ «ТБ Слобожанщина», який діяв на підставі Договору комісії №5676/17/002964 від 10.05.2017 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/17/002964, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки TOYOTA Land Cruiser Prado. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 149 000 гривень.

Укладення договорів між подружжям не заборонено законом та можуть стосуватись як їх роздільного так і спільного майна.

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. ст. 692 ЦК України Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Задовольняючи позов, суд не врахував, що за змістом укладеного між сторонами договору ОСОБА_1 від імені Комітенту продав належний йому на праві особистої власності автомобіль TOYOTA Land Cruiser Prado у власність ОСОБА_2 та отримав від неї грошові кошти.

Сторони у справі не заперечували що після укладення договору автомобіль був переданий ОСОБА_2 та вона користувалась ним особисто.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою , що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 ( провадження № 61-10017св22).

З огляду на зазначене позивач, звернувшись до суду з дійсними позовом про поділ майна, яке він раніше продав за оплатним договором, діє в супереч попередній поведінці, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин презумпції спільного сумісного майна подружжя.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно дост.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатила 5630,64 грн судового збору, її апеляційна скарга задоволена в повному обсязі тому дана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2024 року - скасувати. Ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності колишнього подружжя та стягнення його ринкової вартості -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 5630 (п`ять тисяч шістсот тридцять) грн 64 коп судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено 13 листопада 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук