Справа № 358/1989/23 Провадження № 2/358/298/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області у складі головуючого судді Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Божок Михайло Іванович до Виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області, Голови Богуславської міської ради Київської області Хоменка Віталія Миколайовича про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд:

-визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену головою Богуславської міської ради Київської області ОСОБА_2 , викладену в листі № 01-06/2459 від 27.09.2022 р. на ім`я депутата Верховної Ради України ОСОБА_3 , а саме: аркуш № 1 листа, 1 абзац, рядок 20: « ОСОБА_1 навмисно створює тиск на підприємство»; аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 14: « ОСОБА_1 наполегливо намагається будь - яким чином заблокувати роботу КП БМР «Богуславське житлово - комунальне підприємство»; аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 17: «Шкарупа О.С. діє на замовлення та в інтересах третьої сторони»; аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 20: «Я особисто вважаю такий стан справ неприхованим саботажем з боку державного службовця ОСОБА_1 »; аркуш № 2 листа, абзац 2: «втрутитися в ситуацію, припинити свавілля керівника Богуславського відділу виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Шкарупи О.С., провести службове розслідування та дати правову оцінку діям даного державного службовця»;

-зобов`язати голову Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію, шляхом направлення листів спростування до депутата Верховної ради України ОСОБА_3 , Міністру юстиції України Малюсці Денису Леонтійовичу, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заступника начальника Центрального міжрегіонального управління - начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Сувало - не пізніше одного місця з моменту набрання рішенням законної сили;

-стягнути з Виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 200 000, 00 грн;

-стягнути з Виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він (позивач ОСОБА_1 ) до 30.11.2023 обіймав посаду начальника Богуславського відділу ДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ). В провадженні Богуславського ВДВС перебувають матеріали зведеного виконавчого провадження про стягнення з боржника КП БМР «Богуславське ЖКП» грошових коштів. Вказане ВП перебувало в провадженні державного виконавця Гамана Я.А. Останнім для забезпечення належного та повного виконання судових рішень було накладено арешт на рахунки боржника. Вказана постанова державного виконавця сторонами ВП не оскаржувалася. Однак, 27.09.2022 року голова Богуславської міської ради Хоменко В.М. направив лист № 01-06/2459 на ім`я депутата ВР ОСОБА_3 з викривленням у ньому інформації, неправдивими звинуваченнями і неприхованими образами на його адресу. Вказаний лист був направлений депутатом Міністру юстиції Малюсці Д.Л. для проведення службового розслідування та в подальшому направлений до відповідних структурних підрозділів ДВС. Таким чином, на переконання позивача, неправдива інформація щодо нього як державного службовця була поширена перед рядом високопосадових осіб держави. Поширенням вказаної інформації порушені його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Крім того позивач зазначив, що не володіє достатніми знаннями в галузі права та для реалізації своїх прав та законних інтересів, він змушений був звернутися до адвоката за правовою допомогою, яка і була йому надана в даній справі.

З цих підстав просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 29.12.2023 року відкрито провадження по справі та ухвалено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 05.01.2024 відмовлено в задоволенні заяв відповідача по справі голови Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. та представника відповідача Виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.01.2024 відмовлено в задоволенні заяви відповідача по справі голови Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. про розгляд даної цивільної справи з повідомленням (викликом) сторін.

12.01.2024 за підписом голови Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачі позов не визнають на підставі наступного. Так, міський голова зазначив, що в даній ситуації він діяв на підставі п.14 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» щодо представництва інтересів громади та ч.2 ст.7 Закону України «Про статус народного депутата України» щодо розгляду звернень виборців. В подальшому 10.10.2022 державним виконавцем була винесена постанова про зупинення виконавчого провадження, на чому він і наполягав. На переконання відповідача жоден із висловів, який міститься в листі і який позивач просить визнати недостовірним та таким, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, не містить фактичних даних, а є саме оціночними судженнями дій позивача з огляду на відповідність їх суспільних інтересів та актуальності часу. В частині стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, відповідач зазначив, що позивачем не наведено доказів обгрунтованості вимог в цій частині. З цих підстав в задоволенні позову просить відмовити.

19.01.2024 від відповідача по справі голови Богуславської міської ради Київської області Хоменка В.М. надійшло клопотання в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки заявлений позивачем розмір таких витрат є неспівмірним із складністю справи, завищений щодо сторони відповідача та порушує принцип розумності.

Дослідив та проаналізував матеріали справи, відзив на позовну заяву, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що міський голова Богуславської міської ради Хоменко В. звернувся до депутата ВР Колюха В.В. із листом № 01-06/2459, в якому зазначив, що 08.09.2022 року за вказівкою керівника Богуславського ВДВС Шкарупи О.С. державним виконавцем Гаманом Я.А. було накладено арешт на рахунки КП БМР «Богуславське ЖКП» для виконання судових рішень щодо сплати заборгованості перед НАК «Нафтогаз України» за спожитий природній газ. На переконання ініціатора листа таким чином ОСОБА_1 навмисне свторює тиск на підприємство, що він особисто вважає такий стан справ неприхованим саботажем з боку державного службовця ОСОБА_1 та просить провести службове розслідування та дати оцінку діям даного державного службовця.

27.09.2022 депутат ВР Колюх В.В. направив депутатське звернення в поряку ст.16 Закону України «Про статус народного депутата» на адресу міністра юстиції України Малюсці Д.Л., в якому просив провести службове розслідування за обставинами звернення міськог голови Богуславської міської ради В.Хоменка.

04.10.2022 заступник директора Департаменту ДВС О.Чорнобай звернувся із листом до заступника начальника ЦМУ МЮ М.Сувало, в якому просив об`єктивно і всебічно перевірити викладені у звернення ОСОБА_4 факти, встановити причини і умови, які сприяли порушенням, невідкладно вжити заходів до їх усунення та надати повну інформацію з приводу порушених заявником питань.

04.10.2022 заступник начальника ЦМУ МЮ М.Сувало листом на ім`я начальника Богуславського ВДВС О.Шкарупи щодо надання інформації, просить повідомити інформацію з питань, порушених народним депутатом В.В.Колюхом в листі від 27.09.2022.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтею 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Частиною другою статті 16 ЦК України серед інших передбачені такі способи захисту цивільних прав та інтересів як: 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 9) відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно з ч. 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Враховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи, на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06 жовтня 2015 року).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У рішенні у справі "Ляшко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Насамперед під час розгляду справ про захист честі, гідності та ділової репутації публічної особи суди беруть до уваги положення Декларації про свободу політичної дискусії в засобах масової інформації, ухваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, а також важливі рекомендації Резолюції 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, названа Резолюція зазначає, що публічними фігурами є ті особи, хто обіймає державну посаду і/або користується державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті: в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. Це означає, що недоторканність приватного життя публічних осіб стосується як політиків, високопосадовців, так і публічних осіб у галузі спорту, мистецтва, культури, науки тощо.

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, відповідно, вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики в засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Так, показовою є позиція Верховного Суду в постанові від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17, де Суд зауважив, що право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питанням про її правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію такого лідера.

Тобто будь-яке судження, яке має оцінниий характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та діловоі репутаціі та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У рішенні від 21 лютого 2012 року у справі "Тушалп проти Туреччини" Європейський суд з прав людини вказав, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оцінні судження. Водночас Європейський суд з прав людини підкреслив, що використання навіть "вульгарних фраз" саме собою не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження".

Якщо особа вважає, що оцінні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона має право скористатися наданим їй законодавчим правом на відповідь. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином чи в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати заподіяну моральну шкоду.

Межа допустимої критики щодо публічного діяча визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Проте фактичні твердження про вчинення публічною особою дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача. Однак це стосується тих випадків, коли висловлювання чи публікації про особу містять фактичні відомості у вчиненні злочину, висловлені в категоричній формі. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 8 травня 2019 року у справі № 761/37180/17. Водночас висловлення оцінних суджень із використанням мовних засобів, які ґрунтуються на особистій думці, а не твердженнях про факти, не підлягають спростуванню, про що йдеться в постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 418/6010/19, навіть якщо такі судження наштовхують аудиторію на думку про протиправність дій публічної особи.

Отже, публічна особа, державний службовець має бути готовим до підвищеного рівня критики, зокрема в грубій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя, адже вони, добровільно обираючи публічну діяльність, погодились на таку увагу.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену головою Богуславської міської ради Київської області Хоменком В.М. в листі № 01-06/2459 від 27.09.2022 на ім`я депутата ВРУ ОСОБА_3 , наступного змісту:

-аркуш № 1 листа, 1 абзац, рядок 20: « ОСОБА_1 навмисно створює тиск на підприємство»;

-аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 14: « ОСОБА_1 наполегливо намагається будь - яким чином заблокувати роботу КП БМР «Богуславське житлово - комунальне підприємство»;

-аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 17: «Шкарупа О.С. діє на замовлення та в інтересах третьої сторони»;

-аркуш № 2 листа, абзац 1, рядок 20: «Я особисто вважаю такий стан справ неприхованим саботажем з боку державного службовця ОСОБА_1 »;

-аркуш № 2 листа, абзац 2: «втрутитися в ситуацію, припинити свавілля керівника Богуславського відділу виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Шкарупи О.С., провести службове розслідування та дати правову оцінку діям даного державного службовця».

Встановлено, що ОСОБА_1 до 30.11.2023 обіймав посаду начальника Богуславського відділу ВДС в Обухівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ), тобто був державним службовцем та публічною особою.

Врахувавши зміст спірної інформації, встановлені обставини у справі, зокрема належність ОСОБА_1 до числа публічних осіб, контекст поширеної інформації, суд приходить до висновку, що спірна інформація щодо ОСОБА_1 є не фактичним твердженням, а оціночним судженням міського голови Хоменка В.М., відображає його суб`єктивні думки, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній оцінці.

Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Крім цього, вказані відповідачем висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання зокрема гіпербол) та прохання ініціатора листа провести службове розслідування із наданням оцінки діям державного службовця.

З цього приводу суд приходить до висновку про те, що відповідачем зроблено емоційну оцінку діям та особі позивача.

Таким чином суд вважає, що стороною позивача не доведено умислу в діях відповідача, спрямованого на поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності та порушення честі, гідності та ділової репутації позивача, який обіймав посаду начальника Богуславського ВДВС, та був публічною особою.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20, від 09 серпня 2023 року у справі № 351/2587/17, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/№ 39521/20-ц.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації.

Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідача спростувати поширену ним інформацію та про відшкодування моральної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними в розумінні частини першої статті 188 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у зв`язку із ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову - покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Головуючий: суддя Г. С. Лебединець