Провадження № 2/932/1716/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника відповідача адвоката Лавринович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина. Однак у зв`язку із тим, що позивач на момент смерті сина проживав за кордоном у Королівстві Бельгія, і йому на той момент вже було 88 років, він не зміг з поважних причин подати заяву про прийняття спадщини, і ним було пропущено 6-місячний строк на подання відповідної заяви. Крім того, позивач тривалий час взагалі не був обізнаний про смерть ОСОБА_3 , оскільки він помер у м. Дніпро, а його родичі приховували цей факт, тобто позивач не зміг своєчасно подати заяву про прийняття спадщини через необізнаність з фактом смерті спадкодавця, та відсутність документів, які підтверджують факт смерті та спорідненості з померлим. На думку ОСОБА_1 , такі обставини є поважними, тому просить суд визначити йому додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , терміном три місяці після набрання рішення суду законної сили, для прийняття обов`язкової частки у спадщині.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву, не скористався.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2018 року (суддя ОСОБА_4 ), позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

Заявою від 29.11.18 недоліки було усунуто.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_4 справа передана судді ОСОБА_5 .

Після закінчення відрядження судді ОСОБА_5 , справа передана для розгляду судді ОСОБА_6 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2019 року справа прийнята у провадження судді ОСОБА_6 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади.

Після звільнення судді ОСОБА_6 справа передана судді ОСОБА_7 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2019 справа прийнята в провадження судді ОСОБА_7 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 13.05.2020 справа передана судді ОСОБА_8 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року справа прийнята у провадження судді ОСОБА_8 .

Рішенням Вищої ради правосудді від 07.07.2020 р. № 2049/0/15-20 суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_8 було звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Після звільнення судді ОСОБА_8 справа передана судді ОСОБА_9 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року справа прийнята у провадженні судді ОСОБА_9 .

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 02 грудня 2020 року суддю ОСОБА_10 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді. На підставі ч. 5 ст. 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» суддю відсторонено від здійснення правосуддя.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 13.05.2021 справа передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2023, закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити повністю. В подальшому подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським районним у м. Дніпропетровську відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області (актовий запис № 1907).

Як вбачається із заповіту, посвідченого 31 серпня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстр. № 4-826, заповідач ОСОБА_3 заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права які належатимуть йому на день смерті гр. ОСОБА_2 (сину), ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м., земельної ділянки, розташованої на території АДРЕСА_1 , площею 0,0503 гектарів, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; вбудованого приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 28,6 кв.м.; автомобіля легковий седан В, марка ЗАЗ TF 698 К, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Встановлено, що спадкоємцем за заповітом є син ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Окрім ОСОБА_2 на спадкове майно претендує донька ОСОБА_3 ОСОБА_11 , та ОСОБА_1 батько померлого ОСОБА_3 .

Як убачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява складена 12 жовтня 2018, надійшла до нотаріальної контори 26 жовтня 2018, підпис ОСОБА_1 засвідчено віце-консулом Посольства України в Бельгії.

Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. від 31 жовтня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом згідно ст. 1241 ЦК України.

Підставами відмови слугувало те, що спадкоємцем на надано нотаріусу будь-яких документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Крім цього зазначено, що заява про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк до 23 травня 2017 року ОСОБА_1 до нотаріальної контори не подавалась.

Позивач вважає, що ним пропущено строк на подання заяву про прийняття спадщини з поважних причин. Обставинами, які перешкоджали подати відповідну заяву у встановлений строк, на думку ОСОБА_1 є: 1) постійне проживання за кордоном; 2) похилий вік спадкоємця та необізнаність із законодавством щодо спадкування; 3) необізнаність з фактом смерті спадкодавця; 4) відсутність документів про смерть та документів, які підтверджують факт родинних відносин.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживав за кордоном, та на момент смерті сина перебував у Королівстві Бельгія.

Проте, на думку суду, ця обставина не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Так, Королівство Бельгія з 25 березня 1957 року перебуває у складі Європейського союзу. На території цієї держави існує розгалужена мережа нотаріусів, нотаріальних контор, а також консульських установ України, тобто протягом 6 місяців ОСОБА_1 не був позбавлений можливості, навіть не покидаючи країну перебування, подати відповідну заяву про прийняття спадщини до консульської установи або направити безпосередньо нотаріусу в м. Дніпро. Суд зауважує, що у жовтні 2018 року позивач скористався такою можливістю та направив заяву, засвідчену віце-консулом Посольства України в Бельгії, до нотаріуса. Доказів, що таку дію він не міг вчинити раніше, суду не надано.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 6 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на дипломатичні представництва України.

Згідно зі ст. 38 цього ж закону, на консульські установи України, серед іншого, також покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, сам по собі факт проживання за кордоном, не може бути визнаний достатньою підставою для визнання причини пропуску строку для прийняття спадщини поважною.

Подібний висновок міститься у Постанові Верховного суду у складі КЦС від 13 квітня 2023 року по справі № 607/13549/21, провадження № 61-562св23.

Щодо посилань позивача та його представника, що ОСОБА_1 не був обізнаний про смерть сина, то такий факт викликає у суду обґрунтовані сумніви, оскільки рідний батько не міг не знати про те, що його дитина померла.

Викликає також подив, що заява про прийняття спадщини подана ОСОБА_1 майже через 2 роки після смерті сина. Доказів, що батько не знав протягом 2-х років про смерть сина, в ході розгляду справи не здобуто.

Поряд з цим, суд встановив, що вся родина « ІНФОРМАЦІЯ_5 », зокрема, син ОСОБА_12 , дідусь ОСОБА_1 , бабуся і т.д. спілкувались між собою. В матеріалах справи містяться «скріншоти» з месенджерів, де видно, що сторони повідомляють один одного про смерть ОСОБА_3 , або ж висловлюють намір повідомити про це.

З дослідженого судом відеозапису розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , бабусі, убачається, що ці особи розмовляють на тему смерті ОСОБА_3 , і повідомлення такої інформації не викликає у дідуся ОСОБА_1 здивування, тобто цей факт сприймається усіма як загальновідомий.

Суд вказує, що поважними причинами пропуску встановленого законом строку на прийняття спадщини, є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення відповідних дій. Такі обставини мають бути доведені у встановленому порядку.

Оцінюючи таку підставу, як необізнаність ОСОБА_1 про смерть спадкодавця та відкриття спадщини, суд відзначає, що така причина також не може бути визнана поважною, оскільки перешкод у поданні відповідної заяви у ОСОБА_1 не було. Відсутність інформації про смерть ОСОБА_3 не може бути непереборною обставиною, оскільки у позивача було достатньо часу, щоб дізнатися про смерть сина. Законодавством на це надано шестимісячний строк, тому позивач мав час як для встановлення цієї інформації, так і подання відповідної заяви.

Між тим, матеріалами справи взагалі спростовується той факт, що ОСОБА_1 не знав про смерть сина, оскільки убачається, що такий факт був йому відомий, проте позивач не бажав реалізувати своє право на спадкування та добровільно не подавав заяву про прийняття спадщини.

З огляду на викладене, необізнаність ОСОБА_1 про смерть спадкодавця та відкриття спадщини, не може бути визнано судом як поважна причина, що унеможливлювала подати заяву про прийняття спадщини.

В цілому таку позицію викладено також і в судових актах Верховного суду, а саме постановах від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц, від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16.

Таким чином, суд відхиляє як необґрунтовані аргументи позивача стосовно його проживання за кордоном та необізнаності з відкриттям спадщини, як обставини поважності причин пропуску відповідного строку.

Інші обставини, на які посилається позивач, а саме похилий вік, не знання норм чинного законодавства щодо строку і порядку подання заяви про прийняття спадщини, відсутність необхідних документів, в тому числі споріднення, суд не може взяти до уваги, з огляду на наступне.

Так, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 було 90 років. Незважаючи на такий похилий вік, ОСОБА_1 спілкувався з родиною, об`єктивно сприймав життєві обставини, та очевидно, розумів, що після смерті сина відкрилась спадщина, яку треба прийняти. Не міг не розуміти також позивач й про те, що між родичами, тобто онуком та онукою існує спір з приводу спадкового майна. Той факт, що ОСОБА_1 було 90 років на момент смерті спадкодавця, не впливає за зміст його право-дієздатності чи можливості волевиявлення, тому позивач не був обмежений у праві на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Відтак, така обставина як похилий вік, не може бути визнано судом поважною, оскільки реалізація права на спадкування не залежить від віку чи стану здоров`я особи, що бажає прийняти спадщину.

Водночас юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, тобто не знання юридичних норм щодо строку подання заяви про прийняття спадщини, також не може визнаватись поважною, оскільки навіть якщо ОСОБА_1 не знав про строк подання відповідної заяви, то міг звернутись до адвоката чи іншого фахівця у галузі права, або безпосередньо до нотаріуса. Проте пропуск строку на прийняття спадщини на 2 роки вказує на недобросовісність позивача, тобто він діяв не розсудливо та своєчасно не дізнався про строк подання заяви, хоча міг і повинен був дізнатись про це.

Отже, судом не приймається факт необізнаності позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, як поважна обставина для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд повинен дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд констатує, що позивачем на обґрунтування позовних вимог не надано жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про те, що у ОСОБА_1 існували непереборні та об`єктивні обставини, що заважали подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Стосовно доводів позивача та представника, що у ОСОБА_1 не було документів щодо спорідненості з померлим та свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , то це не заслуговує уваги, оскільки подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини не пов`язано із необхідністю надання будь-яких документів, окрім, власне, документів, що посвідчують особу. Тобто нотаріусу достатньо заяви про прийняття спадщини, що свідчить про намір спадкоємця вступити у право спадкування. Вже після заведення спадкової справи чи приєднання заяви до вже відкритої спадкової справи, нотаріус може витребувати додаткові документи, ненадання яких може мати наслідком відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність у спадкоємця доказів спорідненості з померлим та копії свідоцтва про смерть, жодним чином не перешкоджало і не могло перешкоджати позивачу подати заяву про прийняття спадщини. Тому така обставина не є непереборною, а відтак не визнається судом поважною.

Слід звернути увагу, що доказів спорідненості ОСОБА_1 так і не було надано ані разом з поданням заяви про прийняття спадщини, ані разом з поданням позовної заяви про визначення додаткового строку для прийняття обов`язкової частки у спадщині. Суд вважає, що з огляду на наявність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , позивач втратив інтерес до своєї частки у спадковому майні та втратив інтерес до цього спору. Даний спір, на переконання суду, спрямований лише на перерозподіл часток у спадковій масі шляхом наслідування ОСОБА_11 обов`язкової частки у спадщині після смерті батька ОСОБА_3 .

Інші обставини, на які посилається позивач, не є поважними та не свідчать про наявність істотних, об`єктивних та непереборних труднощів, які ускладнювали або робили неможливим подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, тому не приймаються судом.

Враховуючи вказані позивачем підстави пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також те, що спадщина наразі повністю успадкована за заповітом ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що цей строк пропущений ОСОБА_13 не з поважних причин, тому йому не може бути визначений додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, тому позов ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд відмовив повністю, судовий збір у розмірі 704, 80 грн. слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог Третя Дніпровська державна нотаріальна контора (49006, м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 22-а, ), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а також особами, які не брали участі в судовому засіданні протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ