ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2024 року

м. Харків

справа № 635/4849/24

провадження № 22ц/818/2649/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

заявниця ОСОБА_1 , представник заявниці ОСОБА_2 ,

особа, яка може отримати статус учасників справи ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року в складі судді Савченка Д.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 , особа, яка може отримати статус учасника справи: ОСОБА_3 , звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з 04 серпня 1984 року. За період шлюбу їх спільними зусиллями побудовано житловий будинок та господарські будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є титульним володільцем майна. На його ім`я видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок, однак це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вказала, що має намір звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя у зв`язку з тим, що її чоловіка ОСОБА_3 15 квітня 2024 року засуджено за частиною 4 статті 111-1, частиною 1 статті 436-2 КК України та призначено покарання з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. На час подання цієї заяви вирок не набрав законної сили.

Зазначила, що конфіскація майна чоловіка, зокрема, вищевказаного будинку, ставить під загрозу виконання можливого судового рішення за її майбутнім позовом про поділ майна подружжя, тому необхіднім є вжиття заходів забезпечення позову.

Просила забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони на будь-який спосіб відчуження домоволодіння(будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вчиняти певні дії щодо домоволодіння (будинку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, втручатися у користування вказаним домоволодінням(будинком) та/або виселяти позивача та зареєстрованих у ньому осіб.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

На вказану ухвалу суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та задовольнити її клопотання про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував наявність високих ризиків того, що спірне майно може бути продано на торгах у порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, що може значно ускладнити або унеможливити виконання можливого судового рішення за її майбутнім позовом про поділ майна подружжя.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 03 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 та її представника надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. В заяві представника зазначено, що вимоги апеляційної скарги він підтримує. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що метою подання заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову є не охорона її матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку ОСОБА_3 , а неможливість виконання вироку суду щодо конфіскації майна її чоловіка.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Зазначений висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову має визначатися фактичними обставинами справи, які свідчитимуть про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Така правова позиція щодо вирішення питання про співмірність забезпечення позову викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Частиною четвертою статті 152 ЦПК України покладено на особу, яка подає заяву про забезпечення позову до подання позову, обов`язок подати позовну заяву протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Згідно із пунктом 1 частини тринадцятої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом у разі неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу.

Указане зумовлене тим, що у разі подання заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі у суду немає жодних відомостей про характер правовідносин, які можуть стати в майбутньому предметом судового розгляду, та й справа як така відсутня.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та її апеляційної скарги, підставою для вжиття заходів забезпечення позову вона вважає наявність ризику ускладнення чи унеможливлення захисту її прав у разі задоволення її майбутнього позову про поділ майна подружжя у зв`язку з конфіскацією майна за вироком суду щодо її чоловіка ОСОБА_3

Дійсно, вироком Харківського районного суду Харківської області від 15 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 111-1 та частиною 1статті 436-2КК України та остаточно визначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, в тому числі посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, строком на 10 років, з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Разом з тим, у своїй заяві ОСОБА_1 не навела обставин, які б свідчили про існування реального майнового спору між сторонами та загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення її позову.

Натомість, дії заявниці направлені на протидію виконанню вироку суду про конфіскацію майна ОСОБА_3 .

Відповідно до положень частини п`ятої статті 124 Конституції України, статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статті 18 ЦПК України, статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» рішення суду підлягає обов`язковому виконанню та посадова особа, уповноважена на виконання судового рішення зобов`язана здійснити всі необхідні дії для цього у розумний строк.

У постановах від 24 червня 2021 року у справі № 310/9167/20, від 06 грудня 2023 року у справі №361/8953/21 Верховний Суд вказував, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Спірне нерухоме майно є власністю ОСОБА_3 з 1999 року, натомість із заявою ОСОБА_1 звернулась лише 13 травня 2024 року, тобто вже після ухвалення вироку суду про конфіскацію майна від15 квітня 2024 року.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову заявниця фактично просить вжити заходи забезпечення позову з метою перешкоджання виконанню судового рішення (вироку) в іншій справі, що виходить за межі мети забезпечення позову, яка полягає у вжитті судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених позовних вимог саме у даній справі.

Встановивши, що обраний заявницею спосіб забезпечення позову до подачі позову не відповідає меті і завданням цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

До того ж, відповідно до положень статті 59 КК України конфіскація полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави майна, яке є власністю лише засудженого, що у свою чергу свідчить про можливість заявниці захистити свої права у встановленому законом порядку, якщо вона буде вважати, що вилучається майно, що є спільним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи те, що ухвалу суду постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та справа по суті спору не розглядалась, підстави для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н. П. Пилипчук

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.