ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3175/22 Номер провадження 22-ц/814/374/24Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника позивача - адвоката Луньової А.Г.,

представника відповідача адвоката Гайтоти І.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», адвоката Луньової А.Г., на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У серпні 2022 року Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» звернулося до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на: домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки :05:001:0148, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006, що утворилась станом на 08.10.2021 у розмірі 211 053,78 дол. США на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, скасовано вжиті заходи забезпечення позову у справі.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним рішенням не погодився позивач, АТ «СЕНС БАНК» (далі по тексту - Банк, скаржник), та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника (адвоката).

В апеляційній скарзі прохали рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, прохали відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції чи максимально зменшити їх розмір.

Вказували на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначили, що місцевий суд в порушення вимог ст. ст. 256, 263 ЦК України дійшов помилкового висновку про пропуск Банком строку позовної давності звернення до суду із вказаним позовом.

Місцевим судом не було враховано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та що вказаний мораторій зупинив строки позовної давності з 07.06.2014, які були відновлені лише 23.09.2021; місцевим судом не було враховано правових висновків Верховного Суду з даного питання.

При розгляді справи місцевий суд не врахував судову практику Верховного Суду щодо зупинення строку позовної давності на час запровадження воєнного стану в Україні, зокрема, правові висновки у справах: № 296/7213/15, № 201/9754/17, № 361/7543/17 та інші.

Також, дійшовши висновку про пропуск строку позовної давності, місцевий суд не розглянув заяву позивача, подану за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», про поновлення строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд безпідставно застосував норму статті 109 ЖК України, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позовних вимог про виселення Банком не заявлялось.

Безпідставно суд наголосив на необхідності проведення оцінки предмету іпотеки. Вважає, що заявлені ними вимоги не суперечили вимогам закону.

Стягнуті місцевим судом витрати відповідача за надання правової допомоги є неспівмірними позовним вимогам та не носять розумний характер.

узагальнені доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прохав рішення місцевого суду залишити без змін. Зазначив на вірне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права та врахування правових висновків Верховного Суду.

Також, вказав на вірне стягнення витрат на правничу допомогу.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був-укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно з вищезазначеними угодами (договорами) відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006, укладеним між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (Кредитор) (правонаступником якого було ВАТ «Сведбанк», а у подальшому - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 (Позичальник) на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Таким чином, усі права кредитора за вище вказаними Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 належать ПАТ «Альфа-Банк» (АТ «СЕНС БАНК з 12.08.2022 на підставі рішення загальних зборів АТ «Альфа-Банк» про зміну найменування).

23.10.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та фізичною особою - громадянкою України - ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1603/1006/88-002. (далі по тексту Кредитний договір) (т. 1 зворотня сторона а.с. 16 а.с. 20)

Згідно з п. 1.4 вказаного Кредитного договору кредитні кошти призначені на споживчі цілі.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору Банк зобов`язується надати ОСОБА_2 (Позичальнику) кредит у сумі 72 000,00 дол. США, а Позичальник зобов`язується повернути наданий кредит.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Позичальнику кредит.

В свою чергу, на думку позивача, позичальник належно не виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 19.07.2022 утворилась заборгованість: за кредитом - 49 023,53 дол. США, за відсотками - 73 120,41 дол. США, пеня - 88 909,84 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до умов Кредитного договору, позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначених договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (Кредитор) та Іпотекодавцем, яким є ОСОБА_1 , було укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1 639 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки :05:001:0148. (т. 1 зворотня сторона а.с. 7 а.с. 8)

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом 49 023,53 дол. США, по відсоткам у розмірі 29 226,04 дол. США, по пені у розмірі 325 522,95 грн по Кредитному договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 вказане заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 вказане заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пені скасовано, й ухвалено в цій частині нове рішення, а саме:

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за процентами у розмірі 2 583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США. Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США - залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , як іпотекодавця, місцевий суд дійшов висновку про безпідставніть позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц вже стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом, а тому одночасне стягнення боргу за рішенням суду і звернення стягнення на предмет іпотеки буде фактично подвійним стягненням боргу, що є не припустимим та таким, що суперечить вимогам закону. З огляду на викладене, а також враховуючи, що за надані позичальнику кредитні кошти предмети іпотеки не придбавались, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається, у зв`язку з чим підлягають відмові позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі.

Також, місцевий суд дійшов висновку і про обґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Так, місцевим судом зазначено, що в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області в 2014 році перебувала на розгляді цивільна справа № 545/539/14 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 у справі № 545/539/14-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22.09.2014 рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 у справі № 545/539/14-ц залишено без змін.

Отже, 04 лютого 2014 року перебіг позовної давності за вимогами Банку перервався та його відлік розпочався заново з 05 лютого 2014 року.

Вдруге АТ «Альфа-Банк» звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з тотожною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки 20 липня 2022 року (поштовим відправленням а.с. 67 т. 1).

Місцевий суд відхилив доводи представника позивача про зупинення строку позовної давності внаслідок дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, зазначивши, що дія мораторію не впливає на право банку звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «СЕНС БАНК» (до зміни назви - АТ «Альфа Банку») до ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката, місцевий суд, дослідивши договір про надання правової допомоги від 30.08.2021 з додатковою угодою № 1 від 17.09.2022; акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 9 000,00 грн; ордер адвоката; квитанцію про фактичну оплату послуг адвоката (т. 1 а.с. 203-206), дійшов висновку, що сума понесених відповідачем у справі витрат на оплату послуг адвоката є обґрунтованою, відповідає критерію розумності та є співмірною із складністю справи, підстави для їх зменшення за клопотанням представника позивача відсутні, у зв`язку з чим вони підлягають стягненню з позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в мотивувальній частині місцевий суд одночасно дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та про наявність підстав для застосування строку позовної давності, що є порушенням норм процесуального та матеріального права.

Щодо розгляду справи по суті спору

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором

Позивач прохав звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006, що утворилась станом на 08.10.2021 у розмірі 211 053,78 дол США, з якої: 49 023,53 дол США заборгованість за кредитом; 73 120,41 дол США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 88 909,84 дол США пеня.

Відносно нарахування відсотків за користування кредитом.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено наступне.

Відносно нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. (див. пункт 91 постанови)

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. (див. пункт 93 постанови)

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. (див. пункт 108 постанови)

Відносно можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування

Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). (див. пункти 124-128 постанови)

У рішенні Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20), Конституційний Суд вказав, що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін). (див. пункт 143 постанови)

Велика Палата Верховного Суду акцентує увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. (див. пункт 146 постанови)

Щодо права заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) заперечувати проти суми заборгованості

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (пункт 36) та від 14 червня 2023 року у іправі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) (пункт 57) зазначила, що під час розгляду справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до позичальника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі; рішення суду, у якому вирішений спір кредитора з позичальником, поручителем про стягнення заборгованості та визначений розмір останньої, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням, і за загальним правилом це рішення суду заставодавець (іпотекодавець, майновий поручитель) не може оскаржити в апеляційному порядку, якщо його не залучили до участі у відповідній справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, кредитний договір № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 (із наступними змінами та доповненнями) був укладений на строк до 23 жовтня 2021 року.

Місцевий суд вірно встановив, що заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц, частково скасованим постановою Верховного Суду від 18.09.2019 в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею (в якій Верховним Судом було ухвалено нове рішення) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за процентами у розмірі 2 583,76 доларів США та пенею в розмірі 58,43 долари США. В частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 - залишено без змін.

В мотивувальній частині даної постанови Верховний Суд зазначив, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 було змінено зверненням Банку до суду у лютому 2014 року у справі № 545/539/14-ц із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої заборгованості може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Як вбачається з поданої позовної заяви та розрахунку заборгованості, станом на 19.07.2022 всупереч зазначеним вище судовим рішенням та нормам матеріального права, Банком нараховано за межами дії кредитного договору заборгованість за відсотками в сумі 73 120,41 долар США та за пенею в сумі 88 909,84 долара США.

Як вбачається зі змісту п. 1.3 розділу 3 Кредитного договору від 23.10.2006 (з наступними змінами) сторони не обумовлювали розмір відсотків та штрафних санкцій поза межами строку дії кредитного договору.

Таким чином, зазначені суми позивачем нараховано необґрунтовано.

З матеріалів справи також вбачається, що на виконання судового рішення з боржника ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 62393795 стягнуто 85 340,07 грн, що еквівалентно 2 486,80 доларам США на день зарахування грошових коштів, та які були перераховані на розрахунковий рахунок АТ «Альфа-Банк». (а.с. 102-104 т. 1)

Таким чином, обґрунтованим розрахунком боргу є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 49 023,53 долара США та залишок заборгованості за відсотками та пенею в розмірі 155,39 доларів США. (із розрахунку: 2 583,76 дол США (відсотки) + 58,43 дол США (пеня) (стягнуті на підставі рішення суду у справі № 545/165/15-ц) 2 486,80 доларів США (сума коштів, сплачених в межах виконавчого провадження).

Обрахунку компенсаційних витрат за статтею 625 ЦК України позивач у справі не надавав.

Щодо належності позивача у справі

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначав про те, що позивач у справі, АТ «СЕНС БАНК» є неналежним, оскільки до нього не перейшло право вимоги за договором іпотеки, укладеним між ним, як Іпотекодавцем, та АКБ «ТАС-Комерцбанк» в рахунок забезпечення зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006. Зазначав, що в даний час в Полтавському районному суді розглядається справа № 545/2789/21 щодо оскарження дій приватного нотаріуса в частині зміни умов обтяження нерухомого майна.

Апеляційний суд вважає зазначені доводи відповідача безпідставними.

Як вбачається з договору купівлі продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, кладеного між ПАТ «Сведбанк» (Продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (Покупець) у п. 4.3 сторони визначили комплектність Кредитних файлів, в яку включаються як оригінали кредитних договорів з усіма доповненнями, так і оригінали забезпечувальних договорів. (а.с. 30 45 т. 1)

Договором купівлі продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» (Продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (Покупець), у п. 1 сторони визначили, що під Правом вимоги розуміються всі права Продавця у якості кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до Осіб, які надали забезпечення за Договорами забезпечення, включаючи будь які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальником та/або Особами, які надали забезпечення, будь яких своїх зобов`язань за Кредитними договорами та Договорами забезпечення. Згідно з Актом приймання-передачі прав вимоги до Покупця перейшло і право вимоги за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 до боржника ОСОБА_2 та, відповідно, до Іпотекодавця ОСОБА_1 , за договором іпотеки, укладеним в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 вказаного кредитного договору. (а.с. 46-56 т. 1)

Крім того, позивач у справі, АТ «СЕНС БАНК» (колишнє найменування - ПАТ «Альфа-Банк») у відповідності з Єдиним реєстром речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначений як Іпотекодержатель.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц в частині, залишеній без змін Верховним судом України (стягнення тіла кредиту, набрало законної сили 12.09.2017 (дата постановлення ухвали апеляційного суду Полтавської області), а в частині стягнення відсотків та пені 18.09.2019 (дата винесення постанови Верховного суду України).

У відповідності з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Таким чином, у позивача АТ «СЕНС БАНК» (колишнє найменування - ПАТ «Альфа-Банк») виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 у справі № 545/165/15-ц про дострокове стягнення суми заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновок місцевого суду щодо неможливості одночасного стягнення боргу за рішенням суду і звернення стягнення на предмет іпотеки, є невірним з урахуванням фактичних обставин справи щодо наявності непогашеної заборгованості по кредиту.

Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права (у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки), не є подвійним стягненням заборгованості.

Таким чином, незважючи про наявність рішення суду про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006, у позивача, як Іпотекодержателя, у зв`язку із тим, що заборгованість не погашена, наявне право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми боргу за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006.

Іпотечним майном є домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, та земельна ділянка, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м, кадастровий номер :05:001:0148.

Щодо висновків суду першої інстанції з приводу виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення, апеляційний суд зазначає, що таких позовних вимог позивачем у справі не заявлялось. У відповідності з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Висновки суду першої в цій частині виходять за межі позовних вимог, отже судом порушено норми процесуального права.

Щодо строку позовної давності

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129) від 14 червня 2023 року Справа № 755/13805/16-ц ,Провадження № 14-208цс21.

В постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) Велика Палата Верховного Суду підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки. (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).

З моменту настання строку виконання основного зобов`язання, який необхідно обраховувати з моменту пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту, розпочався строк позовної давності для пред`явлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із долучених до матеріалів справи судових рішень у справі № 545/539/14-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, вбачається, що дострокова вимога була пред`явлена Банком 13.01.2014.

За умовами п. 3.8 - 3.10 та розділу 6 Кредитного договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 у разі пред`явлення дострокової вимоги строк виконання грошових зобов`язань вважається таким, що настав на десятий календарний день з дня направлення банком позичальнику повідомлення про зміну умов договору. Боржник зобов`язаний повністю повернути кредит протягом тридцяти календарних днів з моменту надіслання банком власнику предмета іпотеки вимоги.

Таким чином строк позовної давності для пред`явлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочався після спливу 30 денного терміну надіслання повідомлення, тобто з 13.02.2014.

У лютому 2014 року Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення до суду перервало строк позовної давності.

У відповідності з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, у справі № 545/539/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2014 року, в задоволенні позовних вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, з 23 вересня 2014 року строк позовної давності розпочався спочатку та спливав 22 вересня 2017 року. До суду із позовом у даній справі Банк звернувся поштовим відправленням у липні 2022 року. На час звернення позивача до суду строки позовної давності з 02.04.2020 були продовжені у відповідності з Прикінцевими та перехідними положення» ЦК п. 12: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»;

Таким чином, пропуск строку позовної давності мав місце в період з 23 вересня 2017 року до 02.04.2020.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедури банкрутства (у редакції Закону України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу, тобто 21 квітня 2021 року.

13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», відповідно до пункту 2 розділу ІІ якого Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Також 13 квітня 2021 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб», яким внесла зміни до Кодексу України з процедур банкрутства у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» та абзац четвертий пункту 2 виклала в такій редакції: «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу».

Закони № 1381-IX та № 1382-IX Президент України 21 квітня 2021 року підписав, та 22 квітня 2021 року їх опубліковано в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України».

Закони України від 13 квітня 2021 року № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та № 1382-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» набрали чинності 23 квітня 2021 року.

Відповідно до цих законів Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Відповідно до Закону від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України розділ VI «Прикінцеві положення» Закону «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія:

?статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки);

?статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки);

?статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти);

?статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

В постанові Великої Палати Верховного суду від 14.06.2023 року у справі № 755/13805/16-ц (№ 14-208цс21) в п. 60 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що суди попередніх інстанцій мали звернути увагу на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-482цс15. Згідно з цим висновком положення Закону № 1304-VII не передбачають підстав для відмови у захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредитора; рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону № 1304-VII, залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 756/8086/14 та від 27 червня 2018 року у справі № 308/1870/13-ц).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2023 у справі № 718/1816/21 (№ 61-3528сво22) зазначено, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, запроваджений законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє у примусовому порядку стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виключно обмежувала в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності. Після втрати чинності цим Законом право іпотекодержателя примусово звернути стягнення на предмет іпотеки відновлюється та іпотекодержатель вправі скористуватися ним у разі існування на те підстав, зокрема факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив, однак, враховуючи факт звернення Банку до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строку позовної давності у 2014 році у справі № 545/539/14-ц та мотиви відмови у позові, викладені у рішенні суду по цій справі (дія мораторію), вищезазначені норми матеріального права щодо мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно, апеляційний суд визнає причини пропуску строку позовної давності поважними. В зазначеній частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

висновки за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог та звернення стягнення на іпотечне майно в межах заборгованості за кредитним договором у сумі, визначеній апеляційним судом в мотивувальній частині даної постанови.

Разом з тим, рішення суду в частині звернення стягнення на іпотечне майно не підлягає виконанню у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено 30 472,50 грн судового збору за подачу до суду позову, а також 45 708,75 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, які, враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», адвоката Луньової А.Г. - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» - задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 187,4 кв.м, житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м, кадастровий номер земельної ділянки :05:001:0148, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006, станом на 22 вересня 2022 року, в розмірі 49 023,53 доларів США за тілом кредиту та в розмірі 155,39 доларів США за відсотками та пенею на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, , п/р НОМЕР_1 ), шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Судове рішення в частині звернення стягнення не підлягає виконанню у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа банк» витрати по сплату судового збору в сумі 30 472,50 грн за розгляд справи в місцевому суді та 45 708,75 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль