Головуючий у суді першої інстанції Є. В. Діденко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

06 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Немировської О. В.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Діденка Є. В., в примішенні Оболонського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позові і до повноліття дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 12.10.2007 по 27.02.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.02.2015 у справі № 756/11814/14-ц між сторонами затверджено мирову угоду, відповідно до якої батьки визначили місце проживання дитини з батьком, визначили порядок побачень матері з дитиною, та на обох батьків покладено обов`язок утримувати дитину.

Позивач вказує на те, що після розлучення відповідач усунулась від обов?язку утримувати спільну дитину, кошти на її утримання не надає та взагалі ніяким чином не бере участі у її виховання, не піклується про дитину, не спілкується та не проводить з дитиною час, не цікавиться її життям. Також позивач вважає наявними підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їхньої спільної дочки у зв`язку з тим, що мати дитини протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної освіти.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 08 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів в межах одного місяця піддано негайному виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження спірних правовідносин, неправильної оцінки наданих доказів та неврахування всіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом невірно застосовано положення ст. 150, 180 СК України та не застосовано положення ст. 164 СК України, не взято до уваги, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо перервала зв`язки з дочкою, протягом тривалого часу не цікавилася навчанням дитини, самоусунулася від її виховання та утримання. Вважає помилковим висновок суду, що воєнний стан у державі є поважною причиною для ігнорування відповідачем своїх материнських обов`язків, оскільки у цей складний час дочці необхідна підтримка матері (фінансова, моральна, інша), а те що мати зникла із життя дитини не може трактуватися на її користь та оправдовуватись воєнним станом. Звернув увагу на те, що дитина знаходиться на повному утриманні батька, який самостійно її виховує без участі та підтримки з боку матері. Ухилення відповідача від вказаних обов`язків триває вже більше дев`яти років.

При цьому ОСОБА_1 погоджується із ухваленим судом рішенням в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання дитини, у прохальній частині апеляційної скарги просить рішення суду в цій частині залишити без змін.

З урахуванням наведеного, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року в частині вирішення вимог про стягнення аліментів позивачем не оскаржується, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гетіков В. М. підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити її з викладених у ній доводів.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлялася про час та дату розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністраціїналежним чином повідомлена про час та дату розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечила. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від третьої особи не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка в судове засідання зазначених осіб не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, якийне суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Судом установлено, що з 12.10.2007 по 27.02.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2921.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 - батько дитини, ОСОБА_5 - мати дитини.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.02.2015 у справі №756/11814/14-ц між ОСОБА_1 до ОСОБА_5 затверджено мирову угоду, відповідно до якої батьки визначили місце проживання дитини ОСОБА_4 з бактьком дитини - ОСОБА_1 до досягнення дитиною чотирнадцяти років, визначили порядок побачень матері з дитиною. На обох батьків було покладено обов`язок утримувати дитину.

Згідно з характеристикою з навчального закладу на ОСОБА_6 за 4, 6, 8 класи, батько ОСОБА_1 постійно цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання в сім?ї. Мати ОСОБА_2 навчанням дитини не цікавиться, у шкільному житті дівчинки участі не бере.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.12.2023 № 104-9513, дитина зареєстрована та проживає разом із батьком, згідно акту обстеження у квартирі створені належні умови для проживання дитини. Під час обстеження дитина повідомила, що спілкувалась із мамою два тижні тому, під час того, як батько возив її на поховання дідуся (по лінії матері). До цього вони не бачились роки два, оскільки мама проживає у Республіці Польща. По телефону вони спілкуються не часто. Орган опіки та піклування рекомендує за доцільне позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно заяви ОСОБА_4 , посвідченої 06.06.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., зареєстровано в реєстрі №1285,1286, адресованої суду, ОСОБА_7 з жовтня 2021 року та до середини листопада 2023 року не бачила матір і не спілкувалась із нею. Дідусь повідомляв, що весною 2022 року мати виїхала на постійне проживання до Республіки Польща. Матір вона зустріла на похоронах дідуся у листопаді 2023 року. В судовому засіданні вона морально не готова давати пояснення, тому просить її не викликати.

У Висновку органу опіки і піклування вказано, що дитина повідомила, що з матір?ю спілкується не часто, суд не розцінив це як виключення спілкування взагалі.

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач посилається на те, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків одразу після розлучення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав суд вважав такі вимоги передчасними, оскільки позивачем не було доведено, що відповідач систематично, протягом тривалого часу і свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Суд зверув увагу, що у заяві дитини, що також не заперечувалось представником позивача, повідомлено, що відповідач проживає в Республіці Польща, що з урахуванням ведення воєнних дій на території України та встановлених вище обставин не дає суду підстав зробити висновок про свідоме та тривале ухилення матері від виконання батьківських обов?язків щодо Анастасії. Відомостей про місце проживання матері за кордоном або засоби зв`язку із нею суду не надані. З цих міркувань суд не погодився із наданим висновком органу опіки і піклування, який ґрунтується лише на характеристиках навчального закладу, обстеженні умов проживання дитини та її пояснень.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц.

Відтак, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказаний висновок викладено у змісті постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 54, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом надано оцінку наявній у матеріалах справи нотаріально посвідченій заяві дитини, у якій ОСОБА_4 зазначила, що матір вона не бачила і не спілкувалась із нею з жовтня 2021 року. З цього суд дійшов висновку, що до жовтня 2021 року спілкування дочки з матір?ю відбувалось.

За відсутності належних та допустимих доказів ухилення матері від покладених на неї СК України обов`язків відносно дитини протягом 9 років, про що позивач зазначає у апеляційній скарзі, вказана заява не може бути достатнім доказом для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Єдиним доказом на підтвердження свідомого ухилення матері від виконання батьківських обов`язків є характеристики з навчального закладу, згідно з якими мати не бере участі у шкільному навчанні дитини.

Судом вірно враховано безумовну важливість освіти, та зроблено обгрунтований висновок про те, що життя дитини та участь батьків у житті дитини не обмежується лише сферою навчального процесу.

Питання щодо участі матері в утриманні дитини фіносново, суд вирішив шляхом задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільної дочки.

При вирішенні спору суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням якнайкращих інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшов обґрунтованого висновку стосовно передчасності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин конкретної справи позивачем не доведено й судом не встановлено.

Суд апеляційної інстанції ураховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.12.2023 № 104-9513 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд вірно не взяв його до уваги.

У вказаному висновку не наведено належних підстав та достатніх аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки.

Вказаний висновок оцінений судом першої та апеляційної інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами свідоме ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

При цьому колегія суддів зауважує, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, наразі відсутні.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діяв у межах своєї дискреції. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. При цьому апеляційним судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що мати дитини не бажає спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків під час перегляду справи апеляційним судом не встановлено і позивачем не доведено.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Установивши певні прояви неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки, суд вважає за можливе попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з дочкою, брати участь у її вихованні, навчанні, розвитку та піклуванні щодо дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, що узгоджується із пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судового рішення в частині його оскарження, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та дочкою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо її дитини.

Враховуючи наведене, доводи позивача у апеляційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дочки, самоусунулася від участі у її житті, є помилковими, оскільки спростовується матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки у сукупності. Незгода апелянта з судовим рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в такому судовому рішенні, не свідчить про його незаконність.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його перегляду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі позивача, колегія не знаходить.

Колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам позивача та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з огляду на що, судове рішення в цій частині є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу в оскаржуваній частині було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року в частині вирішення вимог про стягнення аліментів позивачем не оскаржується, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Оскільки апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, тому понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в частині його оскарження не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 15 листопада 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. В. Немировська