Справа № 465/3795/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2916/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/2915/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 липня 2023 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

в травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору на утримання дітей та стягнення заборгованості по аліментах за цим договором.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22 листопада 2004 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір на утримання дітей, відповідно до умов якого відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі, еквівалентній 500 доларів США щомісячно, до досягнення сином повноліття, суму аліментів сплачувати не пізніше п`ятого числа кожного місяця. Крім того, відповідач зобов`язувався брати участь у додаткових витратах на дитину. Вказує, що з моменту укладення договору відповідач жодного разу не брав участі у догляді за сином, не цікавився його потребами, відмовляється сплачувати визначену договором суму. Вважає, що оскільки відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, в порушення умов договору п.1. відмовляється сплачувати визначену суму аліментів, що, на її думку, є підставою для розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. У зв`язку з несплатою аліментів у відповідача виникла заборгованість за період з 22.11.2004 року до 18.09.2006 року, що становить 11 198,71 доларів США та еквівалентно 318 401,84 гривень.

З наведених підстав просить розірвати договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на утримання дітей, укладений 22.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Колодій О.Я., зареєстрований в реєстрі за №2124 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментах на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 318 401,84 гривень.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 17 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, а саме, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_1 в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідальність відповідача за прострочення сплати аліментів встановлена укладеним договором про сплату аліментів на дитину, а також положеннями статті 196 СК України. Вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, передбаченого умовами цього договору звернення відповідача до позивача з приводу зміни розміру аліментів у зв`язку зі зміною його матеріального стану чи порушення позивачкою умов договору. Крім того, апелянт зазначає, що матеріали справи не містять доказів надання відповідачу професійної правничої допомоги, зокрема, в матеріалах справи відсутні договір про надання професійної правничої допомоги, документи, які свідчать про оплату юридичних послуг, тощо. З наведених підстав просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами наявності підстав для розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України, а саме, істотність порушення відповідачем умов договору; завдання позивачеві шкоди, а також наявності у ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів на сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

З матеріалів спарви вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.07.1997 року ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком є ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір на утримання дітей серії ВВО №809418 від 22.11.2004р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Колодій О.Я., зареєстрований в реєстрі за №2124, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов`язується утримувати свою неповнолітню дитину ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та сплачувати аліменти в розмірі 2700 грн., що в еквіваленті на день укладення цього договору становить 500 доларів США.

Згідно з пунктом 1 даного договору аліменти будуть сплачуватися щомісячно, не пізніше п`ятого числа кожного місяця шляхом перерахування коштів на особистий банківський рахунок ОСОБА_1 , в гривнях, в сумі еквівалентній 500 (п`ятистам) доларів США.

Відповідно до п.5 даного Договору у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, будь-якої із сторін, в договір, якщо сторони погодились вносяться зміни або доповнення шляхом укладення додаткового договору, нотаріально посвідченого.

Відповідно до п.7 даного Договору у разі невиконання гр. ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до п.8 даного Договору при виникненні у гр. ОСОБА_3 заборгованості по аліментах з його вини або в разі несвоєчасного виконання умов цього договору, він сплачує позивачу неустойку в розмірі 0,1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до частини шостої статті 6 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини перша, дев`ята статті 7 СК України).

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, окрім випадків якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

За змістом наведених норм чинного законодавства убачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначенні цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні та матеріальному утриманні дитини та визначення місця проживання дитини.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про розірвання договору на утримання дітей, позивачка покликається на підстави для розірвання договору, передбачені частиною 2 статті 651 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Виходячи з положень частини першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що відповідач, у порушення укладеного між сторонами договору на утримання дітей, а саме, сина ОСОБА_4 , належним чином взяті на себе зобов`язання відповідно до договору не виконує, в порушення умов пункту 1 договору відмовляється сплачувати зазначену в договорі суму аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував пояснення представника відповідача в судовому засіданні, взяв до уваги копії зошита із наявними у ньому записами про сплату ОСОБА_1 аліментів, у якому зазначено про сплату аліментів в розмірі 1000.00 дол. США, і містяться підписи обох сторін договору і ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 .

Наявність свого підпису в зошиті позивачка ОСОБА_1 не заперечила, не стверджувала в суді апеляційної інстанції про те, що підпис в зошиті їй не належить, з клопотанням про призначення експертизи її підпису, що міститься в зошиті, до суду не зверталася.

Підписами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про передачу щомісячно ОСОБА_3 ОСОБА_1 1000.00 дол. США підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 сплачував 500.00 дол. США на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення ним повноліття, як передбачено умовами договору, а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 виплатив ОСОБА_1 аліменти на сина з метою виконання умов договору, протилежного позивачкою та її представником не було доведено належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції також враховано і те, що з моменту укладення договору до подання даного позову, позивач з часу укладення договору протягом тривалого часу не зверталася до суду з приводу не виконання відповідачем умов договору, не зверталася з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по аліментах на сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка не вживала заходів для одержання аліментів на підставі виконавчого напису нотаріуса, стягнення заборгованості та неустойки відповідно до умов оскаржуваного договору з ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Що стосується покликань позивачки, як на підставу для розірвання договору, на те, що ОСОБА_3 не виконувалися умови договору щодо компенсації додаткових витрат, то позивачка, всупереч ст.81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення таких додаткових витрат та звернення до відповідача щодо компенсації цих витрат.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами істотне порушення відповідачем договору, який просить розірвати, невиконання ним умов договору щодо сплати аліментів у розмірі, визначеному ними в договорі на утримання дітей від 22.11.2004 року.

Колегія суддів зауважує те, що за умовами договору кошти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мали сплачуватися до його повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_4 , чого позивачка не заперечувала в суді апеляційної інстанції, і що передбачено у пункті 1 договору, за змістом якого ОСОБА_3 зобов`язався утримувати свою неповнолітню дитину, ОСОБА_4 , та сплачувати аліменти в розмірі 2700.00 грн., що еквівалентно 500.00 дол. США.

Звернувшись до суду з позовною вимогою про розірвання договору на утримання дітей, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22.11.2004 року, позивачка не врахувала тієї обставини, що дія договору припинилася в день повноліття сина, ОСОБА_4 , а відтак у ОСОБА_3 припинився обов`язок по сплаті аліментів після 18.09.2006 року, що свідчить про відсутність підстав для розірвання договору на утримання дітей, так як такий вже його сторонами не виконується.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 сплачував кошти на утримання сина, ОСОБА_4 , 1988 року народження, з приводу несплати коштів у позивачки не було будь-яких претензій до ОСОБА_3 протягом тривалого часу, починаючи з 2004 року і до 2021 року, аліменти на сина підлягали сплаті ОСОБА_3 до повноліття дитини, належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що кошти на утримання дитини підлягали до сплати і після повноліття сина, позивачка не надала, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання договору з підстав істотного порушення ОСОБА_3 умов договору.

І оскільки умови договору ОСОБА_3 не порушувалися, кошти на утримання сина, ОСОБА_4 , у розмірі, передбаченому умовами договору ним сплачувалися, що свідчить про відсутність у ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.07.2023 року у справі №465/3795/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору на утримання дітей та стягнення заборгованості по сплаті аліментів за цим договором, однак судом не вирішувалося питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, про стягнення яких заявив представник відповідача в судових дебатах.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Судом установлено, що 09.07.2021 року між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «Справедливість», в особі голови Стасишина Р.М., було укладено договір №б/н про надання правової допомоги.

Представництво інтересів відповідача під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснював адвокат Стасишин Р.М., який на підтвердження повноважень представника надав суду ордер серія ВС №1085616 від 09.07.2021 року, виписаний на підставі зазначеного договору від 20.07.2020 року.

Як зазначив суд першої інстанції, до закінчення судових дебатів, 17.07.2023 року, у судовому засіданні представником відповідача адвокатом Стасишиним Р.М. було заявлено про намір подати заяву з доказами про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які будуть подані суду після постановлення рішення в порядку частини 8 статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення у справі, суд зазначив про те, що заява про ухвалення додаткового рішення, а також докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, була подана протягом п`яти днів, що свідчить про дотримання строків, передбачених частиною 8 статті 141 ЦПК України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи заява про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також долучені до неї докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, зареєстрована у Франківському районному суді м. Львова 27 листопада 2023 року, належних доказів на підтвердження направлення заяви та доданих до неї документів поштовим відправленням, матеріали справи не містять.

За таких обставин оскаржуване додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова суду від 15 вересня 2023 року підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1,2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року задовольнити.

Додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29.02.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк