АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року

м. Чернівці

справа № 720/2590/24

провадження № 22-ц/822/934/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Перепелюк І. Б.

секретар Бугай В. М.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Павлінчук С. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Газорозподільні мережі України» про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання підключити подачу природного газу.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 1985 року.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 травня 2022 року в справі 720/269/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти здійснено будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 в 1993 році.

Вказує на те, що 18 лютого 2024 року в житловому будинку сталася пожежа, в звязку з чим працівниками АТ «Чернівцігаз» припинено розподіл природного газу шляхом перекриття вимикаючого пристрою на вводі.

В подальшому 19 лютого ОСОБА_2 , як власником житлового будинку подано заяву до АТ «Чернівцігаз», в якій просив не здійснювати відновлення розподілу природного газу за вказаною адресою без його згоди.

Також як стало відомо позивачці, 29 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Газорозподільні мережі України» із заявою про розірвання договору розподілу природного газу із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 .

В звязку з цим в спірному будинку відсутнє газопостачання.

Вважає, що такими діями відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.

На звернення позивачки із заявами про відновлення розподілу природного газу відповідач ТОВ «Газорозподільні мережі України» жодних дій не вчиняло.

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що працівниками ТОВ «Газорозподільні мережі України» на виконання заяви ОСОБА_2 про розірвання договору розподілу природного газу вживалися заходи щодо припинення розподілу природного газу шляхом механічного від`єднання газових мереж споживача від газорозподільної системи, проте такі заходи не були здійсненні в зв`язку з запереченнями ОСОБА_1 як співвласниці житлового будинку.

Звертає увагу на те, що предметом позову в цій справі є зокрема зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити підключення подачі природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічних умов газифікації частини житлового будинку, оформленого за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Водночас розірвання договору розподілу природного газу із закриттям вищевказаного особового рахунку, у разі задоволення позову, призведе до істотного ускладнення та неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права.

З урахуванням викладеного просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» не розривати договір розподілу природного газу із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 та заборони відключати газопостачання зі зварними роботами в точці розмежування газових мереж за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень у справі

Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» в розумінні Закону України «Про ринок природного газу» є оператором газорозподільної системи, який на підставі відповідної ліцензії здійснює свою діяльність щодо розподілу природного газу на користь споживачів на території Чернівецької області, а відповідач ОСОБА_2 , в свою чергу, є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 .

Подана ОСОБА_2 заява відповідачу про розірвання договору на приєднання передбачена законом і суд не може обмежувати це право особи, як споживача послуг із газопостачання.

В свою чергу, ОСОБА_1 жодним чином не буде позбавлена права на укладення аналогічного договору на розподіл природного газу у спірне домоволодіння у випадку підтвердження її права власності на це майно.

Щодо вимоги про не відключення газопостачання зі зварними роботами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ця вимога також є необґрунтованою, оскільки як зазначає сам позивач в домоволодінні ще із 18 лютого 2024 року таке постачання відключено і вирішення питання щодо форми відключення (перекривання крану чи зварні роботи) не входить до компетенції суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Департамент інфраструктури та благоустрою Чернівецької міської ради просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу неповно з`ясував обставини справи, не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 01 березня 2023 року в справі № 211/5626/19, від 05 листопада 2020 року в справі № 183з-20.

Вказує на те, що невжиття судом заявленого способу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушеного права позивачки, за захистом якого вона звернулась.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду підтверджує сформульовані нею у справах № 914/1570/20, № 381/4019/18 висновки та додатково зазначає таке.

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.»

Колегія суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам виходить із того що спір у справі як вбачається зі змісту пред`явлених позовних вимог зокрема стосується зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити підключення подачі природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до технічних умов газифікації частини житлового будинку, оформленого за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Встановивши, що з наданих позивачем доказів вбачається наявність спору між ОСОБА_1 та ТОВ «Газорозподільні мережі України» щодо виконання умов договору розподілу природного газу, розірвання відповідного договору до ухвалення судом рішення по суті спору може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав позивачки, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Газорозподільні мережі України» розривати договір розподілу природного газу, укладений зі споживачем ОСОБА_2 , із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 .

Колегія суддів враховує, що у випадку розірвання договору розподілу природного газу, укладеного зі споживачем ОСОБА_2 , та задоволення позову в цій справі в частині вимоги про зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити підключення подачі природного газу в межах існуючого договору розподілу природного газу, сам по собі судовий захист втратить ефективність та цінність з точки зору захисту порушеного права позивачки.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув. Окрім цього, суд не надав належну правову оцінку поданій ОСОБА_2 заяві про розірвання договору розподілу природного газу, з огляду на наступне.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що Розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - далі НКРЕКП).

Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками.

Договір розподілу природного газу є публічним (частини 1, 2 статті 40).

Відповідно до пунктів 3, 4 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодексу) договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу).

Відповідно до частини другої статті 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року затверджено Типовий договір розподілу природного газу.

Згідно з пунктами 1.1, 1.3 розділу І постанови № 2498 цей Типовий договір розподілу природного газу є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (стаття 901 ЦК України).

Проаналізувавши положення вищезазначеного законодавства можна дійти висновку, що договір розподілу природного газу є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, Кодексом газорозподільних системи, Законом України «Про ринок природного газу», та зміст якого визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади. Правовідносини між оператором ГРМ і споживачами природного газу також врегульовано нормами ЦК України, які застосовуються до спірних правовідносин у взаємозв`язку із спеціальним законодавством.

Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору (частина 3 статті 634 ЦК України).

Отже, за загальним правилом зміна та розірвання договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору). Зміна та розірвання договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Відповідно до пункту 12.3 Типового договору, цей договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України. У разі зміни власника об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ, та необхідності укладення договору з новим власником договір з попереднім власником може бути розірвано оператором ГРМ в односторонньому порядку. При цьому одностороннє розірвання договору не звільняє попереднього власника від виконання зобов`язань у частині оплати наданих послуг.

Зазначеним пунктом Типового договору розподілу природного газу не передбачено право споживача розірвати договір розподілу природного газу в односторонньому порядку.

Натомість, у пункті 12.3 Типового договору зазначено, що цей договір може бути розірваний, зокрема, за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України.

Колегія суддів зауважує, що ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 грудня 2021 року в справі № 913/82/21.

Судами встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 , шляхом подання відповідної заяви 29 липня 2024 року, було ініційовано питання про розірвання договору розподілу природного газу. Однак, сторонами не досягнуто згоди щодо його розірвання на час розгляду заяви про забезпечення позову в цій справі.

Суд першої інстанції надаючи оцінку спірним правовідносинам дійшов висновку, що подана ОСОБА_2 заява ТОВ «Газорозподільні мережі України» про розірвання договору на приєднання передбачена законом і суд не може обмежувати це право особи, як споживача послуг із газопостачання.

Проте суд першої інстанції не врахував, що заборона ОСОБА_2 подавати заяву про розірвання відповідного договору не є способом забезпечення позову, і з такими вимогами ОСОБА_1 не зверталась.

Водночас, як зазначалось вище у випадку розірвання договору розподілу природного газу, укладеного зі споживачем ОСОБА_2 , та задоволення позову в цій справі в частині вимоги про зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити підключення подачі природного газу в межах існуючого договору розподілу природного газу, сам по собі судовий захист втратить ефективність та цінність з точки зору захисту порушеного права позивачки.

Іншими словами, можливість реального виконання рішення суду про зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити підключення подачі природного газу в межах існуючого договору розподілу природного газу обумовлена наявністю такого договору.

За обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленою позивачкою у цій частині вимогою до ТОВ «Газорозподільні мережі України», яка спрямована на збереження існуючого становища у спірних правовідносинах до завершення розгляду справи.

При цьому відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача ТОВ «Газорозподільні мережі України», адже вжиття відповідного заходу забезпечення позову не завдає шкоди майновому стану останнього і не створює ризиків завдання збитків.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову шляхом заборони розривати договір розподілу природного газу має тимчасовий характер, метою застосування якого є забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки зі збереженням балансу інтересів сторін спору.

В частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Газорозподільні мережі України» відключати газопостачання зі зварними роботами в точці розмежування газових мереж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті розгляду вказаної заяви, проте вважає помилковими мотиви суду, з яких останній виходив відмовляючи у задоволенні такої заяви.

Зокрема суд першої інстанції вказав на те, що вимога про не відключення газопостачання зі зварними роботами є питанням щодо форми відключення (перекривання крану чи зварні роботи) і не входить до компетенції суду.

Відповідно до пункту 5 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем припинення (обмеження) газопостачання (розподілу природного газу) споживачу здійснюється, зокрема, шляхом перекриття запірних пристроїв або встановлення інвентарної заглушки та їх опломбування.

При несанкціонованому відновленні газоспоживання (розподілу природного газу), відмові представникам Оператора ГРМ в доступі до об`єкта споживача для припинення газопостачання (розподілу природного газу), у тому числі для локалізації чи ліквідації аварійної ситуації, а також після закінчення (розірвання) договору розподілу природного газу Оператор ГРМ може здійснити припинення газопостачання (розподілу природного газу) шляхом механічного від`єднання газових мереж споживача від газорозподільної системи.

З урахуванням зазначеного виключні підстави для механічного від`єднання газових мереж споживача від газорозподільної системи врегульовані пунктом 5 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем, в тому числі у зв`язку з розірванням договору розподілу природного газу.

Разом з тим, заборона ТОВ «Газорозподільні мережі України» вчиняти дії з механічного від`єднання газових мереж споживача від газорозподільної системи, унеможливлює вчинення таких дій і з інших підстав, що визначені пунктом 5 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем (несанкціонованого відновлення газоспоживання; локалізації чи ліквідації аварійної ситуації).

З огляду на викладене забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Газорозподільні мережі України» відключати газопостачання зі зварними роботами в точці розмежування газових мереж не є домірним пред`явленим позовним вимогам, оскільки не забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Крім того, суд першої інстанції помилково вказав на те, що газопостачання до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вже відключено, оскільки як вбачається з наявного в матеріалах справи акта № 52 від 18 лютого 2024 року працівниками АТ «Чернівцігаз» припинено розподіл природного газу шляхом перекриття вимикаючого пристрою на вводі та його опломбування.

Проте, виходячи з положень пункту 5 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем припинення газопостачання шляхом перекриття запірних пристроїв їх опломбування не перешкоджає в подальшому механічному від`єднанню газових мереж споживача від газорозподільної системи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суд першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому слід:

- змінити мотивувальну частину ухвали в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Газорозподільні мережі України» відключати газопостачання зі зварними роботами в точці розмежування газових мереж за адресою: АДРЕСА_1 , виклавши її в редакції цієї постанови;

- ухвалу в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Газорозподільні мережі України» розривати договір розподілу природного газу із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій частині задовольнити.

В решті ухвалу слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

На підставі системного аналізу статті 141, 259, 264, 270 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.

Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Розподіл, перерозподіл чи повернення судового збору має вирішувати суд у провадженні якого розглядається справа по суті.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19.

З урахуванням вищезазначеного, зважаючи на те, що справа апеляційним судом по суті не розглядалась, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину ухвали Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2024 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» відключати газопостачання зі зварними роботами в точці розмежування газових мереж за адресою: АДРЕСА_1 , виклавши її в редакції цієї постанови.

Ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2024 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» розривати договір розподілу природного газу із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій частині задовольнити.

Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» розривати договір розподілу природного газу, укладений зі споживачем ОСОБА_2 (ЕІС-код 56ХМ40Н51574183С), із закриттям особового рахунку № НОМЕР_1 .

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 листопада 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Наталія ПОЛОВІНКІНА

Ірина Перепелюк