єдиний унікальний номер справи 531/3667/23
номер провадження 2/531/53/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Попова М.С.,

за участю секретаря - Клименко Т.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Батуріна О.М.,

представника відповідача - адвоката Оніпко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою у якій просить зобрв`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 усунути перешкоди у праві користування та розпорядження власністю, а саме житловим будинком з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , вселивши ОСОБА_1 у вказаний будинок та передати їй ключів від нього.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з весни 2023 родина позивача (чоловік, дочки та зяті), об`єднавшись, почали звинувачувати позивачку у неіснуючих справах та робити злочинні дії щодо неї. Чоловік вигнав позивачку з свого будинку АДРЕСА_1 і вона була змушена переїхати до літньої кухні у своєму господарстві АДРЕСА_1 . Чоловік є співвласником будинку по АДРЕСА_1 і всіляко сприяє вчиненню свавілля іншими членами сім`ї відносно позивачки. Менша донька із зятем, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , проживають у будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_1 та не дозволяють їй у ньому проживати, оскільки їм «гидко» ділити із нею ванну кімнату та кухню. Із внесенням змін до чинного законодавства позивачка виписала із домоволодіння доньку та онуку, наразі прописана сама. Позивачка на даний час знаходиться у літній кухні, яка не придатна до проживання, оскільки відсутня системи вентиляції через що стіни та стеля «тече», оскільки всередині вона оббита пластиком, немає будь - якої води, ОСОБА_3 перекрив її, ОСОБА_4 , набирає воду для позивачки у пластикові пляшки. ОСОБА_3 розкрив половину кухні із - за чого вона не може її нагріти, забрав радіоприймач, щоб позивач не слухала новини. Інший зять, ОСОБА_5 , при комісії з обстеження матеріально - побутових умов ВК Карлівської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , викрав із рук позивача папку із документами, де були: свідоцтво про право власності на будинок, АДРЕСА_1 , технічну документацію на землю та право власності на землю під будинком, домову книгу, паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків. Зараз слідство триває.Протягом вересня - жовтня 2023 року позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів із питанням, що їй здійснюють перешкоду в користуванні власним житлом ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , але жодної дії поліція не вчинила, до будь - якої відповідальності не притягла. Позивач вважає, що донька із зятем з дозволу чоловіка вчиняють відносно неї психологічне та фізичне домашнє насильство.Оскільки поліція не зацікавлена у припиненні порушення моїх прав, то єдиним способом відновлення своїх прав є звернення до суду.

Сторона позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача позов не визнав, заперечив, щодо його задоволення у повному обсязі, вважає вимоги позову необґрунтованими та недоведеними, зазначив, що відповідач не чинить жодних перешкод у користуванні позивачкою належним їй житлом, вказане підтверджується жодним доказом. Заявив клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Судом встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с.8), у будинку АДРЕСА_1 , який перебуває у власності позивача, зі слів ОСОБА_1 , проживають: ОСОБА_4 (дочка позивача), ОСОБА_3 (зять), ОСОБА_9 (онука позивачки).

Позивачкою надано її заяви від 28.08.2023 та від 12.09.2023 на ім`я начальника ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, щодо питання її вселення до свого будинку, оскільки ОСОБА_3 зі своєю родиною, протиправно позбавляють її права користуватися належним їй майном (а.с.9,10).

Згідно Витягу з ЄРДР, внесено відомості про кримінальне правопорушення з приводу того, що 30.06.2023 близько 10:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , зять заявниці ОСОБА_1 , ОСОБА_5 привласнив правовстановлюючі документи та не повертає (а.с.11).

Згідно відповідей начальника ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області на звернення позивачки від 04.10.2023, 09.10.2023, 13.10.2023, 15.10.2023, 18.10.2023 (а.с.13,14,15,16,17), в діях ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не виявлено порушення норм ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та складу адміністративного правопорушення за ст.173-2 КУпАП.

01.02.2024 від представника позивача надійшло клопотання та долучено до матеріалів справи ряд доказів, отриманих від ВП №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області на адвокатський запит.

При їх дослідженні, судом встановлено, що усі надані матеріали стосуються ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Статтею 3 Сімейного кодексу Українипередбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Відповідно до статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особиє встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Позивач пред`явила позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належним їй будинок шляхом вселення її до нього та зобов`язавши передати їй ключі від будинку.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Позивачем, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 чинить будь-які перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належним їй будинком.

З урахуванням викладеного вище, на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачка не довела факту вчинення їй з боку відповідача ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірним житлом, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення до нього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення до житлового приміщення відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 14.03.2024.

Суддя