Справа № 441/1611/17 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2938/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника Львівської обласної

прокуратури Котовської І.А., представника

відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 вересня 2023 року у справі за позовом Пустомитівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Львівського району Львівської області до ОСОБА_3 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року керівник Городоцької місцевої прокуратури Львівської області (надалі Пустомитівська окружна прокуратура Львівської області) звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 05.11.2021 року (а.с.14-15 т.2), в інтересах Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області (надалі Комарнівська міська рада Львівського району Львівської області) до ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_5 ), в якому просив: зобов`язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, площею 30,85 кв.м., шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйону), яка знаходиться на АДРЕСА_1 , на відстані 7 м від будівлі №12 та на відстані 25,47 м від будівлі №10.

Позов обґрунтований тим, що відповідачка самовільно на земельній ділянці в АДРЕСА_1 встановила тимчасову споруду, чим без достатніх на те правових підстав зайняла спірну земельну ділянку, яка належить Комарнівській міській раді, при цьому, не здійснюючи будь-якої плати за землю.

Крім того, згідно з наданою інформацією Городоцької районної державної адміністрації від 09.10.2017 року, відповідачка за оформленням паспорту прив`язки тимчасової споруди не зверталась і такий паспорт їй не видавався.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 13 вересня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку, площею 30,85 кв.м., шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйону), яка знаходиться на АДРЕСА_1 на відстані 7 м від будівлі №12 та на відстані 25,47 м від будівлі №10.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівської обласної прокуратури 1600 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати та закрити провадження у справі.

Не погоджується з висновком суду про те, що спір підсудний суду загальної юрисдикції за суб`єктним складом учасників справи.

Наголошує, що вирішальною підставою позову є не відсутність документів на право користування земельною ділянкою, а саме відсутність паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Зазначає, що зміст спірних правовідносин, крізь призму підстав позову, свідчить, що даний спір виник з господарських правовідносин, оскільки правом на встановлення торгівельного павільйону та на отримання паспорту прив`язки до його встановлення, згідно з Порядком розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності № НОМЕР_1 від 21.10.2011 року, наділена лише особа, яка здійснює підприємницьку діяльність; відповідач, як фізична особа, не може нести відповідальність згідно цього Порядку та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (це є матеріально-правові підстави позову), адже Порядок №244 визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Додає, що оскаржуване рішення не відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.06.2020 року в справі №235/445/18 та від 05.06.2018 у справі №465/7153/15-ц, а також постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.03.2023 року у справі №285/4161/22.

За позицією апелянта, зміст (характер) спірних правовідносин в даній справі полягає в тому, що відповідачка ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем з 1995 року, а основним її видом діяльності є роздрібна торгівля. Надання рішенням Комарнівської міської ради №411 від 28.09.2005 року дозволу на виготовлення містобудівного обґрунтування для встановлення торгового павільйону на продаж промислових товарів свідчить, що цей об`єкт був призначений для постійної торгівельної діяльності, а також те, що його було встановлено з метою реалізації відповідачкою своїх прав, як фізичної особи-підприємця.

Наголошує, що жодною із сторін не заперечується та обставина, що відповідачка встановила цей павільйон та здійснює в ньому підприємницьку діяльність.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що дана справа є господарською і її вирішення віднесено до компетенції Господарського суду Львівської області.

Звертає увагу, що у справі відсутній юридичний конфлікт, як підстава для того, щоб вона була розглянута Городоцьким районним судом Львівської області у порядку цивільного судочинства. Зокрема, ні Комарнівська міська рада, ні прокурор в інтересах цієї ради не звертались з аналогічним позовом до Господарського суду Львівської області. Докази такого звернення, як і докази того, що Господарським судом Львівської області було відмовлено чи закрито провадження в справі за позовом до ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу Комарнівська міська рада висловила свої заперечення щодо доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, зазначила, що питання підсудності даної справи вже вирішувалося Львівським апеляційним судом 14.12.2022 року і, виходячи зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, суд встановив, що у справі відсутній спір між сторонами, який виник у зв`язку із здійсненням господарської (підприємницької) діяльності, а назва об`єкта на спірній ділянці, як «торговий павільйон», не свідчить про спір з приводу його використання у господарській діяльності, оскільки мова йде про самочинну споруду, а вимога спрямована до фізичної особи ОСОБА_1 про її знесення та, відповідно, в такий спосіб звільнення земельної ділянки для повернення її територіальній громаді, тобто звільненої від будь-якої незаконної забудови. Також, зауважує, що знаходження павільйону на спірній земельній ділянці є результатом діяльності відповідачки, як фізичної особи, спрямованої на набуття та припинення цивільних прав та обов`язків, а не наслідком чи результатом її діяльності як фізичної особи-підприємця.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Пустомитівська окружна прокуратура висловила свої заперечення та, аналогічно, зазначила, що порушене в апеляційній скарзі питання вже було предметом розгляду як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій під час перегляду ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 13.09.2023 року про закриття провадження у справі. Зазначає, що визначальним у даному є спорі є, власне, відсутність у відповідачки належних документів щодо використання земельної ділянки під тимчасовою спорудою і, як наслідок, її незаконне заняття. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця, така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Також наголошує, що на момент проведення Комарнівською міської радою обстеження земельної ділянки договірних відносин між сторонами не було, як і не має на даний час.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії схеми генплану Комарнівської міської ради, земельна ділянка на пл. Івана Франка належить на праві власності Комарнівській міській раді Львівського району Львівської області.

Рішенням Комарінвської міської ради Городоцького району Львівської області №411 від 28.09.2005 року дозволено ОСОБА_4 виготовити містобудівне обгрунтування для встановлення торгового павільйону з продажу промислових товарів в м. Комарно на пл. І.Франка.

Рішенням Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області від 29.06.2006 року відмовлено ОСОБА_4 у затвердженні містобудівного павільйону на АДРЕСА_1 через незатверджений генеральний план міста Комарно.

Актом комісії Комарнівської міської ради від 05.09.2017 року обстеження земельних ділянок, які використовуються для розміщення тимчасових споруд без правовстановлюючих документів в м. Комарно, встановлено, що ОСОБА_4 28.09.2005 року отримала дозвіл на розробку містобудівного обґрунтування, проте, його не реалізувала та не виготовила правовстановлюючі документи на встановлення торгового павільйону.

Із змісту переписки між Комарнівською міською радою та Городоцькою місцевою прокуратурою у 2017 році встановлено, що серед інших осіб, ОСОБА_4 без правовстановлюючих документів встановила торговий павільйон. Точна дата встановлення павільйонів не відома. Для узаконення тимчасових павільйонів міська рада планує розмістити їх згідно розробленої та затвердженої Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд шляхом укладання договорів оренди елементів благоустрою.

Згідно довідки Городоцької районної державної адміністрації Львівської області від 10.01.2018 року за №02-20/120, паспорт прив`язки тимчасової споруди ОСОБА_3 відділом містобудування та архітектури Городоцької РДА не виготовлявся і не погоджувався.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи №2491 від 27.11.2019 року, проведеної на виконання вимог ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 20 квітня 2018 року, площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , під тимчасовою спорудою торговим павільйоном, належним ОСОБА_3 , становить 30,85 кв.м.

Рішенням Комарнівської міської ради Львівського району Львівської області від 03.02.2022 року №1562 «Про перенесення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 » зобов`язано власників восьми тимчасових споруд торгових павільйонів для провадження підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 перенести тимчасові споруди згідно схеми розташування тимчасових споруд.

Згідно з протоколом про вчинення адміністративного правопорушення та постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Комарнівської міської ради, ОСОБА_6 станом на 02.11.2022 року, всупереч рішенню Комарнівської міської ради №1562 від 03.02.2022 року, не перенесла МАФ, чим порушила правила благоустрою, у зв`язку з чим на неї накладено адміністративне стягнення за порушення ст.152 КУпАП у виді штрафу, який нею сплачено.

Звертаючись до суду з позовом про звільнення земельної ділянки, шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди, прокуратура, діючи в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради, зазначала про вчинені відповідачкою порушення, на які орган місцевого самоврядування своєчасно не відреагував, внаслідок чого виникла необхідність захистити інтереси держави.

Так, зокрема, повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час пред`явлення позову), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України, чинного на момент пред`явлення позову до суду, має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, в даному випадку повноважень Комарнівської міської ради, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 (провадження №14-350цс19), з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення ради до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та, відповідно, мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо вирішення спору по суті спору, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу (далі ЗК) України, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено виключно до компетенції міських рад.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.211 ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема, за самовільне зайняття земельних ділянок.

За змістом ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельних ділянок це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідним є врахування, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. При вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об`єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб`єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому, такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 ЗК України. Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 ЗК України.

В даній справі прокурор, звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради, підставою для звернення з даним позовом зазначав те, що відповідач самовільно зайняла земельну ділянку, а об`єкт, який розташований на ній, є самовільним будівництвом.

Хоча за рішенням Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області №411 від 28.09.2005 року ОСОБА_4 отримала дозвіл на розроблення містобудівного обґрунтування для встановлення торговельного павільйону на продаж промислових товарів в АДРЕСА_1 , проте таке не було реалізоване через незатверджений генеральний план міста Комарно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі №380/624/16-ц зазначено, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Відтак, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

Враховуючи, що ОСОБА_3 , отримавши рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на складання та відведення земельної ділянки в оренду для обслуговування тимчасової споруди, таке не реалізувала та не отримала земельної ділянки у користування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не доведено її право на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , на якій знаходяться торгівельний павільйон.

Покликання відповідачки на те, що з нею був укладений договір сервітуту, не дає підстав стверджувати про правомірність облаштування тимчасової споруди, оскільки такий договір не був зареєстрований в державному реєстрі речових прав. Окрім того, відповідачка не надала жодних документів, які підтверджували право власності торгівельного павільйону.

Встановлено, що жодного доказу на підтвердження наявності у відповідачки права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування суду не надано, тому суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачкою самовільно зайнята спірна земельна ділянка і, відповідно, позовні вимоги є обґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що провадження у справі підлягало закриттю, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно приписів частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п.1); справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсним актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (п.6); справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (п.10); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п.15).

Натомість, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З правого аналізу наведених вище норм процесуального закону слід дійти висновку про те, що вимога щодо демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд може розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами вчинення відповідних дій у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про здійснення демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, в залежності від суб`єктного складу учасників спірних правовідносин.

Предметом спору в даній справі є демонтаж самочинно встановленого торгівельного павільйону, на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, оскільки спірна споруда встановлена фізичною особою ОСОБА_3 без паспорта прив`язки.

Така вимога стосується здійснення контролю за станом благоустрою території міста Комарно, усунення порушень, допущених відповідачкою.

Отже, спір, який виник між сторонами, є приватноправовим і за суб`єктним складом учасників спірних правовідносин підлягав розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки вирішення такого спору впливає на права та обов`язки саме фізичної особи, яка без достатніх на те правових підстав самовільно встановила на земельній ділянці тимчасову споруду.

Наявність в особи статусу фізичної особи-підприємця (далі ФОП) не є безумовною підставою для вирішення спору за її участю у порядку господарського судочинства.

Належних доказів на підтвердження використання спірної земельної ділянки відповідачкою в комерційних цілях не надано, як і не надано доказів про те, що вона набула у спірних правовідносинах цивільних прав на користування земельною ділянкою, без якої існування будівлі та користування нею є неможливим.

Тому помилковим вважає колегія суддів твердження відповідачки про те, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства лише тому, що фізична особа з 1995 року є ФОП та перебуває на обліку в Городоцькій ДПІ Головного управління ДПС у Львівській області. Належних доказів на підтвердження того, що фізична особа використовує земельну ділянку із комерційною метою, власне, як ФОП, суду не надано.

За змістом статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з урахуванням положень законів України «Про благоустрій населених пунктів» і «Про місцеве самоврядування в Україні» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.11.2011 року №244, отримання паспорта прив`язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на її розміщення, а також наявність належним чином укладеного договору щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою є підставою для встановлення такої тимчасової споруди.

У даній справі відсутній спір, який виник у зв`язку із здійсненням господарської (підприємницької) діяльності, а назва об`єкта на спірній земельній ділянці, як «торговий павільйон», не свідчить про спір з приводу його використання у господарській діяльності, оскільки ця споруда має статус самочинної споруди, а вимога спрямована позивачем до відповідачки, як до фізичної особи, про демонтаж самочинної споруди і звільнення у такий спосіб земельної ділянки територіальної громади міста від незаконної забудови для відновлення права останньої на користування та розпорядження власністю.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що за клопотанням сторони відповідачки, ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року було закрито провадження в даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, однак, таку ухвалу скасовано постановою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, яка набрала законної сили.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 16 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич